Eivind Hofstad Evjemo

Vekk meg hvis jeg sovner

Eivind Hofstad Evjemo

Vekk meg hvis jeg sovner

til
Kjetil, Eline og Mette Sofie

1.

BÅRENE

Bårene viklet seg ut som ei vifte bak oss, og greide så vidt å holde ut hele veien til land der de klasket døsig mot bergene og trakk seg tilbake. Jeg tenkte at lyden av motoren var den siste i verden, og at vi var et lite summende insekt i en bølgende åker på vei mot et hjem vi ikke lenger kjente. Jeg lå lent bakover med hodet mot baugen og så opp i himmelen; små bomullsskyer seilte over oss og forsvant, mens noen av de minste skyene løste seg opp i det blå som tynn piperøyk over hustakene en iskald vinterformiddag. Noen steder lå riss etter passasjerfly som hadde passert for lenge siden, noe som fikk himmelen til å ligne ei blå skoletavle der bare noen brutte krittstreker hang igjen etter at læreren urolig hadde visket ut et regnestykke mot slutten av dagen.

Når jeg satte meg opp så jeg at vi hadde kommet nærmere land enn jeg først hadde trodd; jeg kunne se naustet inne mellom bergene og at en ørn hadde tatt plass ytterst på odden og satt og speidet utover sjøen. Morfar holdt et godt tak rundt roret og tok en stor sving inn i vika rundt lanternen så bølger kolliderte med bølger og lagde et urolig brus rundt båten. Han hadde størknet blod på hendene, knokene hadde fått hvite topper; jeg så for meg at vi hadde vært ute og bekjempet en mektig fiende i et sjøslag, og at det var opp til oss å fortelle historien til de som ikke hadde overlevd; hvor heroisk fedrene hadde kjempet for det de trodde på. Det var et stort ansvar som hvilte på meg og morfar, og nå så han trett ut syntes jeg, og jeg kunne bare så vidt bevege fingrene inne i vottene.

Han kneppet ned motoren og jeg merket samtidig hvordan omgivelsene vokste klarere fram omkring oss. Når han til slutt skrudde helt av fløyt båten fram av seg selv som et papirfly gjennom luften og rommet omkring oss ble grenseløst; lydene bredde seg ut, utvidet seg, andre båter tøffet ut på seisjøen med måser slepende etter seg, og jeg løftet hånden slik man gjør, men det var ingen som gjengjeldte hilsenen; det var som om den var ubemannet, en bårebåt i spissen for en havsbegravelse. Jeg hang over ripa og kunne skimte havbunnen gjennom det grønne vannet, tangen sto som store ubevegelige trær på åkrer av bølgete sand; jeg så for meg at båten trakk med seg en veldig skygge, lik en varmluftballong fra en annen verden, at krepsen forskremt kasta seg inn i skjellene sine, at kråkebollene satt i skyttergravene med piggene ute og krabbene boblet med saksene kvesset, godt skjult i tangen. Som om jeg og morfar kom med uro.

Snørret rant ned over leppene, jeg stakk tungen ut og slikket det i meg, en uvane de andre sa jeg burde legge av meg, voksne gutten, men jeg gjorde det allikevel og han brydde seg ikke. Jeg bar Helly Hansen-jakken som jeg alltid brukte når jeg var her, som var stor nok til at jeg kunne strekke den over rumpa og som hadde en varm hette som lydde godt mot vinden, i lomma lå et gammelt heiskort og en brukket ispinne.

Kuttet over fingeren blødde mindre, kroppen hadde begynt å strekke en liten hudflik over såret. Han sa alltid, ikke for fort nå, når jeg skulle linne ut dorgen, men snøret bare glapp mellom fingrene mine og havet halte og dro til en rød angel plutselig sto i fingeren min som et lite kjøttetende insekt. Han så på meg og smilte smilet sitt, og jeg holdt gråten tilbake, for det gjorde ikke så ondt, dette går over, og forsiktig tok jeg angelen ut, tenkte på smerten av å få den revet av munnen, å få tungen flerret opp, forsøkte forestille meg den, at det er mye verre, før jeg kastet den uti sjøen igjen, stakk fingeren i munnen og slikket i meg blodet som flommet fram i såret; og han så lurt på meg, løftet hånden og pekte ut mot en måsesverm som dreiv og stupte i sjøen utenfor øya, se der, sa han, vendte båten og satte kursen mot dem, vi ligger for dypt, og akkurat da kjente jeg hvordan snøret dro og dro over låret mitt, havet bruser jo.

Jeg hoppet ut i sjøen når jeg så en bunnstein stikke opp av overflata, men vannet gikk over støvlene. Sjøfugl fløy over vannoverflata ut mot neset, mens de speilte seg i sjøen og kvein, før de raskt vendte om og forsvant inn mellom trærne mot storsteinen. Sauene hadde vendt oss ryggen da de nå anså oss for å være på trygg avstand. Jeg kjente vannet spre seg rundt i støvlene.

Jeg løftet bensinkanna og satte den i fjæresteinene, fikk litt bensin på hendene og sniffet til jeg ble svimmel, det suste i ørene. Morfar sto oppreist i båten og skjøv fra med åra mot bunnen, mens jeg trakk i tauet. Han hadde lua trekt godt ned i panna, øyebrynene ligna tuer av brune tobakkfliser, nesa var rød og han var blank på overleppa. Støvlene hans gikk lenger opp på leggen enn mine så han kunne hoppe uti på dypere vann, dro med seg beina, mens han vekselvis titta opp på fjellene, som lå bada i et oransje og lilla ettermiddagslys, og båten han skjøv foran seg. Måsene hadde nå satt seg til rette på det rosa berget og fulgte med oss med skrå vimsete blikk. Ei tåre rant nedover det grove kinnet hans.

Båten var ei lita trejolle og hadde vært her så lenge jeg kunne huske, det var den vi brukte hvis sjøen ikke var for urolig, for man måtte øse underveis da sjøvann presset seg inn mellom plankene og bølger fra fraktebåtene fort kunne slå inn over bord. Selv om båten var lett å bære og jeg sikkert kunne ha tatt vekten alene og fått den inn i naustet, var det bedre å løfte den så ikke trebunnen fliste seg opp mot de rue fjæresteinene. Jeg gikk rundt naustet på en liten sti av fjæresand, huket meg ned ved det ene hjørnet og fikk lirket fram nøkkelen som lå under en murstein. Men jeg hadde glemt å lukke bakdøra før vi dro, så den sto og jamra knusktørt, bøyde hodet, gikk inn og gjennom rommet, løftet opp lemmen og skjøv opp porten med begge hendene: der sto han, med den ene foten lent på båten som en bjørnejeger. Ansiktet hans var mørkt i motlyset, og da kom en varm luftstrøm seilende inn over oss, som et siste utpust fra sommeren. Han klødde seg i øyet og sa noe liksom stille for seg selv, så på sjøen, så på meg, der jeg gikk bort til ham, smilte eller ikke.

Vi tok tak i hver vår ende av båten og løftet den inn i naustet, der vi veltet den forsiktig over på siden, hvorpå han snudde og gikk ut med en gang mens jeg ble stående; opp langs den ene veggen hang et slitt garn og en dorg der bare noen sluker satt igjen på snøret, på bakken lå ei notbøye, noen fiskeskjeletter i en gammel isboks og ei hakke med en rusten, men kvass krok på enden. Det var lenge siden noen hadde ryddet her; selv etter at de bygde et nytt båthus på den andre sida av vika dro vi alltid hit. Tingene hadde blitt stående og liksom glemt, det hadde vært sånn så lenge jeg kunne huske, han brydde seg ikke særlig, og vi sognet fremdeles hit, det fikk være det samme.

Han hadde hentet fiskebalja og stilt seg opp nede i fjæra og begynt å sprette opp fiskebukene med kniven, med en grov, hard presisjon; snittet skulle settes på halsen slik at knivbladet kunne gli gjennom fiskekroppen, uten at man trengte å anstrenge seg. Det var akkurat som om det fantes en perforering i fiskekjøttet som knivbladet fulgte etter. Hos noen av fiskene satt innvollene så godt fast inne i buken at man måtte slite med makt, mens hos de feiteste fiskene velta det bare ut, og det var nesten som om kroppen gav fra seg et mildt sukk for endelig å slippe å holde alt dette samlet. Den hadde det godt den her, sa han, og holdt fram rognen stor som ei kjøttkake, det er gode tider i sjøen. Vi sorterte den hviteste leveren i et rømmebeger og rognen la vi i en brødpose. Men jeg var ikke noe særlig til arbeidskamerat, for opptatt av andre ting; jeg var en lege som for første gang fikk lyse inn i kroppen, lette etter mark, sykdomstegn, svarte flekker eller noe annet, studerte hva fisken glupsk hadde hivd i seg i løpet av de siste dagene, noen ganger hele krabber, småfisk, krill, tanglopper, presset galleblæren, slo hull på lufteputene som lå som ventilasjonsrør inni der, til jeg til slutt satt der med hjertet mellom fingrene, rullet på det, kløp, mens fisken lå der i narkosen med vidåpne øyne og kunne ikke gjøre noe. Og når hjertet ikke lenger slo stakk jeg hull på øynene med kniven så væske flommet ut, men selv ikke da fikk jeg stoppet blikket, pupillen lå der fremdeles som et svart hull som betraktet meg, som en hard udelelig stein.

Himmelen over oss var full av skygger som stupte ned mot alt som ble kastet gjennom luften; selv tarmsystemene og gjellene utløste febrilske kamper på liv og død. Også andre fugler kom flyvende inn over vika og slo seg ned på de ledige steinene, og etter hvert utviklet det seg et slags hierarki, der de minste fiskemåkene måtte gi seg hvis noen av svartbakene bestemte seg for at en bit var deres. Men morfar løftet ikke engang blikket, fortsatte å kaste sloet vilkårlig ut i sjøen som om han ikke registrerte det kaoset han hadde stelt i stand, men det var ikke rettferdig mot de mindre måsene som også satt og ventet, sultne som grisunger, så jeg begynte å kaste mot dem; de fikk hjertet, galleblæren og også torskehodet rasket en av dem til seg og slukte helt. Og jeg så for meg hvordan pupillen ramlet dumt ned i magesekken, stirrende, samtidig som jeg kjente at jeg frøs, merket hvor kaldt det ble mot kvelden, at frosten hadde trengt seg inn i kroppen og blitt der, et hode fløy i natten. Det surklet i støvlene.

Han anstrengte seg, bekymret eller bare sliten, reiste seg opp, la hånden i korsryggen og bøyde seg bakover, hvitt spytt hadde lagt seg i munnvikene hans, hendene var dekt av lever og blod, litt ondt hadde han alltid et sted i kroppen. Fryser du?, spurte han. Neida, svarte jeg, bare litt våt. Vi skal gå nå, damene lurer vel på hvor vi blir av. Jeg gikk mot naustet, kjente hvordan småsteinene gav etter for skrittene, han sto igjen og skylte balja i sjøen. Jeg gikk inn og lukket porten, måtte slå lemmen hardt igjen i sporet sitt, låste meg ut bakdøra og la nøkkelen tilbake inn under mursteinen. Det blåste mer nå, komposten luktet urin og råttent gress, uvasket pappahår, imens hadde han tent seg en røyk, selv om han ikke hadde lov, smilte da han så uttrykket i ansiktet mitt, dette må du ikke si til noen, gutten, sa han og smilte, dette blir mellom oss to. Jeg ristet på hodet, bøyde meg ned og tok tak i den ene hanken på balja og ventet til han tok tak i den andre, og sammen løftet vi og begynte å gå opp langs stien, vekk fra fjæra der måsene fremdeles dreiv og krangla om det som lå igjen etter fiskeslaktet. Jeg merka at fisken velta mer over mot min side, da han var to hoder høyere enn meg, men jeg sa ingenting på det.

Hendene var så kalde etter å ha rotet rundt inne i de døde fiskene og balja var tung og det kjentes som om hånden satt på som en hanske og holdt på å gli av beinet, hendene hans virket uforandret; hanken hvilte på tre fingre, mens den andre hånden holdt sneipen som han med korte mellomrom løftet til munnen: han så seg godt omkring, stoppet noen ganger og kjente på gjerdene oppetter veien, om de var tilstrekkelig boltet til jorden, eller om han måtte feste dem bedre, og fuglene: jeg la først ikke merke til dem, men skogen sang. Jeg tenker på om det er med fugler som med stjerner, at de alltid er der, men bare trenger et annet element for plutselig å kunne tre fram, jeg så på fiskene i balja, oppsvulma, klumpete, en småsei lå og skalv, det så vondt ut at noe så lite skulle behøve ligge sånn, at han ville kaste den uti da den var så liten, sa at det ikke fantes mat i den, men jeg ville beholde den, og han så på meg, knekte nakken på fisken og slengte den i balja der den lenge ble liggende og gli rundt i et hav av blod. Jeg angret etterpå, men det var også naturlig, ting dør, barn dør. Jeg ser på ham, han vet at barn dør, men man kan ikke se det på ham, det er bare naturlig og trenger ikke å prates om. Han har trøtte øyne, liksom ei hinne har lagt seg over øynene hans, gjort dem tørre og duse, lik også skrittene er blitt seige og armene lange og formløse. Øynene stirrer ikke, bare henger der som et skimmer, lik et døsig formiddagslys over stuegulvet, som ikke ser på ett sted om gangen, men allerede har alt inne i seg, det er noen fantastiske øyne.