Christopher Grøndahl og Arne Svingen

Lenket

Christopher Grøndahl og Arne Svingen

Lenket

Dag 1

Synet av at ingenting var forandret i Vinstras handlegate, gjorde Lucinda Mørk uvel. Hun klatret av toget med bagasjen. Tanken på oppholdet plaget henne mer enn hun hadde ventet da hun bestemte seg for å komme hit.

Så fikk hun øye på den uniformerte politibilen: en Volkswagen Passat, flaggskipet til Midt-Gudbrandsdal lensmannskontor. Den sto parkert utenfor stasjonsbygget. Hun stirret nysgjerrig på bilen, som om hun ventet at døra skulle gå opp og morfaren skulle komme smilende mot henne, strekke ut armene og gi henne en bjørneklem. Gammel-lensmannen hadde vært det eneste faste holdepunktet i barndommen hennes. Den eneste garantien for at verden hang sammen. Men politibilen var tom. Og morfaren hadde vært død i femten år.

Lucinda gikk til taxiholdeplassen, satte fra seg bagasjen og rettet på strikken som samlet det blonde håret i en knute i nakken. Knuten var en vane fra den tiden hun jobbet i ordenstjenesten. Nå var det ingen på jobb som forsøkte å lugge henne lenger. Likevel holdt hun fast på knuten og det litt strenge draget den ga den vakre profilen hennes. Selv i de lave joggeskoene raget hun nærmere én åtti over bakken.

Toget fortsatte mot Dombås. Den siste taxien forsvant langs Nedregate med et tysk ektepar. Lucinda hadde sett dem i kafévognen i ferd med å trekke automatlefsene ut av plasten. Det hadde slått henne med én gang at de var på sin siste ferie sammen: Mannens overdrevne omsorg, de nyinnkjøpte fjellklærne, hun med lue i den varme vognen, trolig for å skjule hårtapet etter siste cellegiftbehandling, nå gjensto bare denne reisen. Lucinda unnet dem gjerne Vinstras siste taxi. Den kom vel tilbake til stasjonen før eller siden.

– Lucinda Mørk?

Mannen i uniform hadde stått rett ved siden av henne. Perrongen var så å si tom for folk, og likevel hadde hun ikke sett ham. Han strakte frem hånden.

– Sørensen, Midt-Gudbrandsdal lensmannskontor.

Nå husket hun ham. Leif Sørensen hadde flyttet opp hit med kone og nyfødt guttebarn for å begynne på lensmannskontoret under «Gamle-Mørk». Lucinda hadde likt Sørensen. Han var lun og mild, litt anonym, som om han tidlig hadde lært seg å gå under folks radar for å slippe unna en eller annen form for refs. Nå hadde han for lengst overtatt morfars gamle jobb, og av en eller annen grunn sto han rett ved siden av henne på den tomme perrongen.

– Lenge siden, sa Lucinda og tok hånden hans.

Sørensen var blitt eldre. Ryggen hadde fått en liten knekk som selv ikke kevlarvesten under uniformsskjorten greide å skjule. Håret var barbert nesten inn til skallen, og det lille som fantes, var grått. Likevel var blikket fast og neven solid. Han var en av disse politimennene som lever det de preker. Som fakker kjeltringer. Det måtte være fordelen ved å drive et lite lensmannskontor midt i innlandet: Ondskapen kom farende langs E6 og forsvant som regel fort igjen.

– Jeg tenkte jeg kunne kjøre deg opp, sa Sørensen. – Så sparer du drosjepengene.

Blikket hans hang et ørlite sekund for lenge ved munnen hennes, som om han hadde glemt den lille asymmetriske ujevnheten i overleppen. Det kunne gå dager uten at Lucinda tenkte på at hun var født med ganespalte. Men alltid i møte med nye mennesker var det som hun kjente arret brenne i huden. Da hun var i tenårene, hadde hun fantasert om at det lille merket etter misdannelsen kunne forsvinne en gang for alltid. Men nå var det lenge siden hun hadde sluttet å følge med på nettet og i legetidsskriftene. Dagene hun lå i fosterstilling i dusjen og forbannet Gud, ble sjeldnere. Det var nok av andre ting i livet hennes å være forbannet på.

De satte seg inn. Politibilen luktet interiørrens og støvsuger. Sørensen kjørte langs Nedregate, over fartsdumpene. Utenfor Husfliden nikket to gamlinger vennlig i hennes retning. De hilste bilen, og visste ikke hvem hun var og hvorfor hun satt der.

– Ja ja, sa Sørensen etter en stund. – Her er ingenting det samme. Bykjernen dør. Hvert år er det butikker som forsvinner.

Lucinda orket ikke svare. Hun var sliten etter reisen. Stengte butikker var forandring, men det hjalp ikke på humøret.

– Jeg hørte mye fint om deg der nede i Oslo, sa Sørensen da han skjønte at det ikke ville komme noe svar fra Lucinda. – At du var en dyktig etterforsker. Jeg ble nesten litt stolt. Følte at jeg hadde vært med å stimulere interessen for politiarbeid. Derfor var det ekstra trist å høre om det som skjedde.

– Sørensen, avbrøt Lucinda ham. – Kan vi la det ligge?

– Du får tåle at folk vil snakke med deg om det som har skjedd.

Sørensen stoppet ved et fotgjengerfelt. En kvinne på Lucindas alder var i ferd med å krysse gaten med et barn i hver hånd. Barna så nysgjerrig mot politibilen. Lucinda forsøkte å smile til dem. De lot ikke til å se henne gjennom vinduet. Bilen satte seg i bevegelse igjen.

– Jeg dømmer ingen, sa Sørensen.

Lucinda hang igjen i barna og det triste smilet hun hadde forsøkt seg på.

– Folk har alltid en grunn for å handle som de gjør. For andre kan det virke uforståelig. Men selv handler man i tråd med sin overbevisning. Og noen ganger kan man bli overrasket over hvordan omverdenen reagerer. Jeg, for eksempel, tenkte du ville synes det var hyggelig å bli hentet på stasjonen. I stedet gikk du rett forbi meg.

– Jeg forsøkte å få tak i en taxi. Det er ikke alltid så lett her oppe.

– Fra min vinkel så det ut som du ga fra deg taxien til noen turister.

– Et tysk ektepar fra toget. De trengte den mer enn jeg.

– Trengte den? sa Sørensen med brynene hevet. – De skulle sikkert på jakt. Det har blitt ganske populært med de nye oppleggene hvor man kan kjøpe en elgkvote. Og brenne løs på alt som beveger seg over vidda.

– Disse skulle ikke på elgjakt, sa Lucinda kort. Hun var lei av å få øye på det folk forsøkte å skjule. Kreftsykdom eller familiehemmeligheter. Men det var dette som hadde gjort henne til en god etterforsker.

– Kripos-blikket, smilte Sørensen. – Vanskelig å legge fra seg, selv om man ikke er på jobb.

De passerte Sødorptunet kjøpesenter. Lensmannskontoret var flyttet hit nå. Politiskiltet hang til venstre på bygget. En tenåring solgte vafler fra et klappbord foran hovedinngangen. Lucinda klarte ikke å lese hva som sto på plakaten, men den kompakte kroppsformen til jenta fikk henne til å tippe at salget var til inntekt for damelaget til Fron Fotballklubb.

Sørensen kjørte ut på E6-en og akselererte sørover.

– Hva er planen? spurte han.

– Må jeg ha en plan? sa Lucinda motvillig.

– Noe må du ha tenkt da du valgte å komme tilbake til familiegården?

Lucinda tenkte seg om.

– Jeg skal sette i stand huset.

– Det er opplegget? At du skal pusse opp Mørk-gården?

– Det er vel mer av en totalrenovering.

– Du kunne ha gjort noe skikkelig med de månedene. Og så kommer du hit i stedet. Skal du bli gårdbruker sånn plutselig?

– Jeg skal skille ut jorden. For å få råd til å redde bygningene.

– Hva sier Fylkesmannen til dét?

– Svaret hans burde komme snart nå.

– Han er gammel senterpartist. Så ikke gled deg for tidlig. Ingen jeg vet om her oppe har noen gang fått lov å stykke opp jorden sin og selge den.

– Takk for den oppmuntringen, sa Lucinda.

Sørensen giret ned og kjørte forbi en traktor med tilhengeren full av siloballer i hvit plast.

– Jeg husker deg som en kvikk og nysgjerrig liten jente, sa han forsonende, som om han med ett angret på å ha snakket så direkte til henne. – Du hadde masse munter utforskertrang. I alle fall før det med demningen og alt.

Han ble sittende stille igjen, grunnet over det han hadde sagt.

– Du likte å henge rundt på det gamle lensmannskontoret. Det var ganske trekkfullt der oppe når det gufset fra Lågen. Du hadde alltid litt for lite klær. Så morfaren din hadde stukket unna en liten strikkejakke i skuffen. Vi fant den da vi ryddet ut kontoret hans. Han hadde tatt vare på den i alle de årene. Uansett: Nå er alt nytt og fancy borte på Sødorptunet. Betjentene kommer på jobb med pappkrus og rørepinner. Spiser croissanter til lunsj.

Sørensen svingte av E6-en og opp Øverbygdsvegen. Den gamle Mørk-gården lå et godt stykke opp i lia. Idet de nærmet seg, ble Lucinda urolig. Ordløst. Mest en sitring. Som under domsavsigelsen.

Gresset i midten av kjerreveien strøk under bilen. Ennå kunne hun ikke se gårdsbygningen.

– Skal jeg stoppe ved postkassen? spurte Sørensen.

– Kjør, sa Lucinda. – La oss få det overstått.

Bilen rullet det siste stykket frem til tunet, rundet hjørnet på den gamle låven, og der kom det hvitmalte hovedhuset til syne. Fargen var falmet. Det var soppflekker over veggkledningen. Den ene utskjæringen i mønet over inngangspartiet manglet. Men vindusrutene virket hele. Tunet var trangere enn hun husket det, med låven og driftshuset på høyre side av oppkjørselen og det laftede stabburet, vedskjulet, redskapsboden på venstre side. Og bakenfor dem kårstua, der morfar hadde bodd frem til han døde.

Sørensen stoppet bilen og steg ut. Lucinda ble sittende. Hun trengte tid for å samle seg. Hun svelget flere ganger. Men det hjalp ikke. Angsten boblet opp i henne.

– Det er noen år siden jeg var her sist, sa Sørensen, skrittet opp på trappa og kjente på døra. – Har du nøkkelen?

Lucinda tok seg sammen og kom seg ut av Passaten. Hun fikk opp hoveddøra. Det luktet surt i entreen. Kanskje råte.

– Så lenge taket har holdt, burde resten la seg ordne, sa Sørensen. – Det kan hende du bør grave ny drenering rundt grunnmuren, men det er nok av folk med maskiner i dalen.

Han fortsatte opp trappa til andre etasje. Lucinda kikket inn i stua. Hun kjente ikke igjen møblene. En mørkegrønn sofa i ubestemmelig stoff. Et furubord fra en av de lokale møbelsnekkerne. Det eneste hun gjenkjente, var det lille flygelet. Hovedhuset hadde vært leid ut til en tsjekkisk familie der begge foreldrene jobbet på Vinstra videregåande skule, men det var lenge siden nå, og de siste årene hadde utleieannonsene stått ubesvart. Det eneste det fortsatt var etterspørsel etter, var jorden. Lucinda håpet fylkesmannen ville ha forståelse for saken hennes og gi henne medhold i ankesaken.

– Kom opp hit! ropte Sørensen ovenfra.

Hun satte foten mot det første trappetrinnet. Det strammet seg i ansiktet hennes. Hun forsøkte å ikke kjenne etter, tok sats og klatret trappene. Raskt passerte hun døra til sitt eget soverom uten å kikke inn. På det store værelset, mors gamle soverom, fant hun Sørensen. Fukten hadde laget store flekker på veggen. Bordene var morkne. Gulvet hadde også begynt å smuldre opp. Det var åpenbart en lekkasje et sted i mønet.

– Hva er under her? spurte Sørensen.

– Tror det er spiskammeret, svarte Lucinda.

– Hva står i spiskammeret? spurte Sørensen og pekte på rørene som kom opp gjennom gulvet og endte i fordelingsboksen for andre etasje.

– Sikringsskapet, sa Lucinda.

– Kriminalomsorgen kommer i morgen. Da er du nødt til å ha strøm her. Ellers kan de finne på å avbryte hele opplegget.

De tørket opp fukten i sikringsskapet. Forsiktig og godt jordet, vel vitende om at de når som helst kunne få en kraftig karamell. Da det var tørt, la Lucinda hånden på hovedbryteren. Sørensen fikk et engstelig uttrykk.

– Kanskje du burde vente, sa Sørensen. – Jeg kjenner noen som kan se på det for deg.

– Ring ham uansett, sa Lucinda og vippet ned den store bryteren.

Ingenting skjedde. Sørensen så lettet ut.

– Jeg må tilbake til kontoret, sa Sørensen. – Noe papirarbeid. Eller hva man nå skal kalle det, alt går jo på data nå. Jeg skal få en venn av meg til å komme oppom og kikke på taket ditt. Tett tak og strøm. Da burde alt være klart for fotlenken din.

*

Vårunn Haug banket ordførerklubben i bordet. De opphissede samtalene dempet seg, men ikke nok til at stemmen hennes hørtes. Hun banket standhaftig videre. Det sto mye på spill i dag – både for henne og for Sør-Fron kommune. Opposisjonen, ledet av Senterpartiet, hadde brukt brannen på Liene barneskule som påskudd for å stoppe utvidelsen av asylmottaket. Vårunn hadde jobbet hardt for utbyggingen. Gravearbeidene skulle i gang denne uken. Trangsynet og bygdedyret skulle ikke få ødelegge prosjektet på oppløpssiden.

– Stille! ropte hun ut i salen. Endelig roet det seg. – Strek ble satt under Senterpartiets innlegg. Jeg har tegnet meg selv som siste på talelisten før votering.

Hun pustet dypt og kikket smilende rundt i Frøningen – møtesalen i kommunehuset. På besøksbenken satt to journalister, én fra Dølen og én fra GD. Hun kjente begge. Så var det Berit, lederen ved asylmottaket, en trinn og ivrig trettiåring med lidenskap for det hun arbeidet med. Ved siden av henne satt noen ukjente fjes, som Vårunn regnet med var beboere i området rundt asylmottaket på Sofienberg. Besøksrekka var ikke problemet. Som vanlig var det små marginer i kommunepolitikken, marginer Vårunn var flink til å utnytte. Men med Fremskrittspartiets ene representant i kommunestyret på sin side, trengte Senterpartiet bare én stemme fra Vårunns leir for å stoppe utbyggingen. Vårunn festet blikket i Steinar Fossehagen, jokeren i avstemningen. Fossehagen hadde gården sin på nedsiden av asylmottaket. Han hadde fått føle på kroppen hva det betød å ha fremmedkulturelle krigstraumer rekende langs bygdeveien. Det hadde vært flere innbrudd i driftsbygningen hans. Én morgen hadde han kommet over en kurder sovende i fjøset, blodig etter å ha kuttet spener av to av kyra hans. Mannen ble ganske raskt sendt til psykiatrisk behandling, og da stilnet innbruddsbølgen. Men Vårunn visste at skrekken satt i Fossehagen. Han var ukomfortabel i kveld. Møtte ikke blikket til noen, satt sammensunket med den røde luggen nedover brynene, som om han hadde behov for å gjemme seg. Uansett hvordan Fossehagen stemte i kveld, ville han få problemer senere. Vårunn misunte ham ikke. Det ante henne at erkerivalen fra Senterpartiet hadde vært innom Fossehagen flere ganger siste uken for å forsikre seg underhånden om at han kom til å støtte forslaget. Selv om det betød at Fossehagen måtte bryte med partiet sitt. Senterpartiet hadde nok latt ham forstå at det var en plass for ham hos dem. De sa ikke nei til en erfaren kommunepolitiker.

– Er Sør-Fron en verden i seg selv, eller henger vi sammen med det som befinner seg nordover og sørover langs E6? spurte Vårunn og så seg rundt igjen.

Fossehagen satt med blikket naglet i bordplaten. Vårunn hadde forsøkt på å nå frem til ham hele kvelden. Uten hell. Hun hadde med vilje gjort seg flid med utseendet i dag: En åpen, hvit bluse, tynn nok til at man kunne skimte BH- blondene gjennom stoffet. Et knekort, ettersittende sort ullskjørt. Håret satt opp, de rammeløse brillene. Hun tenkte at hun så ut som en rikspolitiker – smart, urban, attraktiv. Vårunn hadde alltid hatt følelsen av at Fossehagen likte henne. På avstand. Så snart han kom tettere innpå henne, var det som om noe begynte å skurre. Hun kunne ikke sette fingeren på hva det var.

– Senterpartiet har viktige poenger, fortsatte hun. – Vi er nødt til å finne gode måter å integrere asylsøkerne i lokalsamfunnet på. For å sitere deres eget program, vil Senterpartiet «aktivisere asylsøkere i meningsfulle aktiviteter i ventetida». Det skal vi sammen arbeide for. Og det kommer til å utfordre oss. Men løsningen på utfordringer er ikke å vende dem ryggen. Løsningen på kulturelle konflikter er ikke å nekte å ta imot folk som har hatt det vanskelig. Løsningen er dialog, integrering. Sofienberg er en mulighet til å lære. Og til å lære bort det beste vi kan by på her i dalen: romslighet.

Mottakslederen nikket entusiastisk til Vårunn. Fossehagen, derimot, møtte ikke blikket hennes. Han kom til å avgjøre slaget, men fikk stemme etter sin egen fornuft. Vårunn hadde med vilje ikke antydet noe om partipisk på gruppemøtet. Hun visste at det ikke ville hjelpe å stille ultimatum til Fossehagen.

– Det skal være høyt under taket her i Frøningen. Det betyr at vi skal holde oss for gode til å bruke brannen på Liene skule som skalkeskjul for å stoppe en utbyggingssak som for lengst er politisk ferdigbehandlet og der første spadetak kun er noen dager unna.

Vårunn så med vilje ikke på erkerivalen i Senterpartiet, men løftet den siste setningen bakover til besøksbenken, der det ble notert flittig.

– Da går vi til votering. Jeg vil foreslå at den gjøres skriftlig, slik at hvert enkelt styremedlem er fri til å stemme etter sin egen samvittighet og overbevisning.

Det ble stemt. Tellekorpset, som besto av kommunestyrets godt voksne sekretær, la sirlig lappene i en pen haug etter hvert som hun noterte resultatene. Så talte hun dem én gang til, før hun reiste seg og la resultatet på bordet foran ordføreren.

– I alle dager? utbrøt Vårunn da hun hadde lest lappen.

*

Lucinda smekket ned glasset på parafinlampen og forsøkte å justere veken. Det gikk ikke. Det lille hjulet hadde rustet fast. Flammen sendte en tykk stripe av sot opp mot taket. Skyggen av hendene hennes flakket mot veggene i soverommet. Hun hadde trukket på seg morens fingervanter og så mest ut som en fortapt gammeljomfru. Ingen strøm, ingen varme, tre ulltepper over senga, praktfullt.

Mobiltelefonen ringte. Hun kikket på den. Jon Hellgren. Hun nølte. Ekskollegaen var det nærmeste hun kom en venn. Likevel hadde hun ikke lyst til å snakke med ham. Hvis hun ventet lenge nok, ville den gå i svareren. Ett ring til, nå. Hun ombestemte seg og trykket på telefonen.

– Lucinda?

– Hvordan går det der oppe? Stemmen til Jon var spak, som om han var oppriktig bekymret.

– Fint, sa Lucinda.

– Huset står fortsatt?

– Alt i orden.

– Det er imponerende.

– Ja, ikke sant? sa Lucinda og satte seg på senga.

– Løgner, sa Jon. – Jeg vedder for at det er lekkasje i taket. Eller at vannforsyningen har sviktet.

Lucinda svarte ikke.

– Begge deler? spurte Jon.

– Lekkasje i taket som har tatt sikringsboksen.

– Ikke strøm?

– En sotet parafinlampe, kniplingsduk og fingervanter. Du skulle sett meg nå.

Den lune latteren til Jon raspet gjennom mobilen. – Du husker historien om paret som satt på aldershjemmet: Vi skal ikke gifte oss, da? spurte han. Jo, sa hun, men tror du noen vil ha oss?

Han lo igjen. Alltid overstrømmende, og særlig av sine egne vitser. Og høyest når han visste at han hadde fortalt dem før. Lucinda kjente at hun savnet ham.

– Ikke finn på noe dumt, sa Jon etter at latteren hadde stilnet.

– Som for eksempel hva da? Lucinda hadde krabbet ned under teppene og satt fullt påkledd i sengetøyet.

– Nei, jeg vet ikke, jeg, sa Jon. – Det hender det går litt over styr.

Lucinda nølte. Disse små stikkene hans. I all vennskapelighet. Likevel fornemmet hun bitterheten, som om det var noe dem imellom han aldri fikk rettet opp i. Bare han ikke tilbød seg å komme opp for å se hvordan hun har det.

– Kanskje jeg skal komme opp en tur, sa han. – For å se hvordan du har det. Kniplingsduker og det hele.

– Du får ikke lov å komme hit, sa Lucinda og dro av seg jeansene under dyna.

– Jeg vet hvor du bor, sa Jon med et smil hun kunne høre. – Det er kjedelig her uten deg.

– Få deg en kjæreste, sa Lucinda.

Jon svarte ikke. Hun kunne høre hvordan han holdt på i kjøkkenet.

– Hva gjør du? Vasker opp?

– Lucinda, kan vi ikke … Vent litt.

Hun hørte han gikk inn i stua.

– Der er noe på nyhetene, sa Jon. – Har du tv der oppe?

– Hva skjer? spurte Lucinda.

– Enda en bombe.

– Hvor?

– Jerusalem. På Tempelhøyden. Da er de i gang igjen …

Stemmen til Jon ble borte. Lucinda kikket på mobilen. Den hadde slukket. Hun forsøkte å skru den på igjen. «Batteriet må lades», sa den og slukket igjen.

Hun tok lampen og gikk ned. Fant den gamle Tandberg reiseradioen i vinduskarmen på kjøkkenet. Den var død. Hun åpnet batterikammeret. Det var fullt av hvitlodden syrelekkasje. Hun hadde ingen mulighet til å finne ut mer om det som hadde skjedd i Jerusalem, og det plaget henne. Uroen jaget gjennom kroppen, men nå hadde den en konkret dimensjon: Hun følte seg forlatt. Og den erkjennelsen gjorde henne enda mer urolig. Hun unngikk å se på de mørke vindusflatene, plukket med seg parafinlampen og gikk på bare bein opp trappa igjen. Men uroen forsterket seg. For der, på høyre side av avsatsen lå det gamle soverommet hennes. Der inne fantes en hemmelighet, og hun visste at hele denne reisen, beslutningen om å komme hit, dypest sett handlet om å kunne gå inn i det rommet. Ironisk nok måtte hun inn dit for å få sove i kveld.

Hun tok seg sammen og åpnet døra. Hun holdt lampen høyt foran seg, som om hun ville forsikre seg om at det ikke var noen der inne, levende eller døde. Rommet var selvfølgelig tomt. Møblene var borte. Hun skyndte seg bort til det innebygde skapet innerst i rommet. Der hadde hun samlet det som var igjen etter moren. Hun låste opp og fant et gammelt pilleglass med Vival. Svelget ned fire stykker. Hun ble stående med glasset i hånden og tenke seg om. Så svelget hun ned to til før hun skyndte seg ut igjen. Tjue år gammel medisin. Hun skulle være heldig hvis den i det hele tatt hadde noen effekt.

*

Lucinda lå i senga. Selv om knirkingen i huset kanskje var verre enn da hun bodde her, husket hun likevel lydene hver gang hun våknet om natten, som om gjenferd vandret rundt nedenunder. Hun grøsset, lukket øynene og så for seg tiden som liten jente på gården, hun hadde vært et urolig barn, hele tiden nye prosjekter. Lucinda har lopper i blodet, hadde læreren skrevet om henne. Det var som om hun kunne se for seg den jenta, på vei i full fart over skolegården, den hengslete kroppen, oppskrapte knær, et par hullete olabukser, bort til lekestativene for å slåss med noen av gutta eller sette i gang et prosjekt, sprenge noens postkasse, demme opp en bekk for å få vannet til å strømme over veien, legge bruskorker på jernbanesporet. De gangene moren tvang henne til å ta på seg kjoler i bursdagsselskap, følte hun seg utilpass. Hun visste at hun ikke var søt. Ingen syns jenter med hareskår er pene. Så det var bare å være Lucinda. Sint, tøff, kvikk i hodet. Du får aldri en kjole på meg.

Alt ble verre da hun kom til Oslo. Hun husket fortsatt de nye klassevenninnene som kom bort til henne første dagen og spurte hvorfor hun flyttet, hva foreldrene drev med, hva som hadde skjedd; spørsmål hun ikke ville besvare. Selvsagt var alt feil med henne. Klærne, håret, dialekten, den klassiske innflytteren som ikke skjønte hva som skulle til for å knekke den lokale koden. Det verste var likevel hareskåret, leppespalten som den gang var en liten kløft opp mot nesa. Hun ble operert to ganger før hun begynte på skolen, men selve skjønnhetsoperasjonen kom ikke før noen år etter flyttingen. Allerede første dagen fikk hun beskjed fra en av lederjentene at de ikke skulle mobbe henne, som om de hadde laget en avtale om at hun ikke skulle lide for sin medfødte misdannelse. Det er mange måter å mobbe på. Små kommentarer, idiotiske spørsmål, utfrysing. Da en av gutta forsøkte å stemple henne som «Leppe-Lucinda», smalt det før noen rakk å le. Det var ikke hennes vilje at hodet skulle treffe en pultkant og slå ham ut i flere minutter. Jenter som slår, kan åpenbart få guttevenner, men venninnesjansene minket dramatisk. Etter at hun fikk den siste operasjonen som 16-åring, var det ikke så mange som nevnte det lenger, selv om det var lett å se at overleppa hennes skrådde opp i en forsiktig bue på midten. Hun likte seg selv best i profil. Da var det ingen som kunne se den lille humpen. En hun datet, sa at det var søtt, men hun skjønte fort at noen gutter selger seg inn med den utroligste smiger om de øyner muligheten for noe mer etter stengetid.

En gang kom hun over en fyllerangering av utseendet til de kvinnelige kollegaene i Kripos. Den sto på en serviett og lå i en lomme hun aldri skulle vært oppi. Først ble hun sint over at noen i det hele tatt kunne sette opp en slik liste. Men etterpå følte hun små stikk av glede over å være nummer to på lista, bare slått av en snøblond laborantbabe.

At hun selv stadig bleket etterveksten på det egentlig mørkeblonde håret, handlet mer om vane enn skjønnhetspleie. Hun burde klippet seg, tuppene var flisete og frisyren hadde passert hennes ideallengde for et par centimetere siden. Som regel satte hun det opp i en egenkomponert topp som ingen noen sinne hadde gitt henne komplimenter for.

Og kjæresteforhold? Det var en kode hun ikke helt hadde knekt. Hun hadde prøvd og var villig til å forsøke igjen. Men ikke nå.

Hun la seg i senga iført en langermet genser og tykke strømpebukser. Den loftsdunstende dundyna danderte hun innunder kroppen på hver side. Hun snudde seg et par ganger og ble til slutt liggende på ryggen og se opp i taket. Egentlig likte hun natten. Etter Politihøgskolen hadde hun tatt så mange nattevakter som mulig. I Kripos kunne hun jobbe med en sak til langt utpå morgenkvisten. Morgentimene frem til lunsj føltes ofte bortkastet, som om hjernen nektet å samarbeide.

Pillene lot ikke til å virke. Like greit det. Hun skulle uansett slutte med piller, denne gangen mente hun alvor, og på et eller tidspunkt skulle hun også begynne å se fremover. Men ikke ennå. Hva var det politipsykologen hadde sagt? Se tilbake før du begynner å skue frem. Det hadde holdt med ett besøk. Hun måtte finne ut av dette selv. Månedene på Mørk-gården ville nok gledet hodekrymperen, hun sto til knes i sin egen fortid, uten mulighet til å stikke av.

Huset vred seg, det hørtes ut som skrittene nede i stua kom til å fortsette hele natten. Lucinda lukket øynene og visste at hun kom til å bli liggende våken lenge.