Jonathan Franzen

Korrigeringer

Oversatt av
Jorunn og Arne-Carsten Carlsen

Jonathan Franzen

Korrigeringer

Oversatt av
Jorunn og Arne-Carsten Carlsen

Til David Means og Genève Patterson

ST. JUDE

Vanviddet i en høstlig kaldfront på vei inn fra prærien. Man kunne kjenne det: Noe forferdelig kom til å skje. Solen lavt på himmelen, et svinnende lys, en stjerne som kjølnet. Gufs på gufs av forvirring. Hvileløse trær, fallende temperatur, hele den nordlige verdensanskuelse på vei ut. Ingen barn ute på gårdsplassene. Lange skygger på gulnende gressplener. Regn av nøtter fra rødeik og sumpeik og hviteik på ubelånte hus. Klirrende dobbeltvinduer i tomme soverom. Og summingen og hikkingen i en tørketrommel, nasale basketak i en løvblåser, hagens epler til modning i en papirpose, lukten av bensinen som Alfred Lambert hadde renset malerkosten med etter å ha malt den lille kurvsofaen i morges.

Tretiden om ettermiddagen var en farefull tid i disse eldredominerte forstedene til St. Jude. Alfred hadde våknet i den store, blå stolen hvor han hadde sovet siden lunsj. Han hadde hatt ettermiddagsluren sin, og nå var det ikke lokalnyheter før klokken fem. To tomme timer var en bihule hvor det utviklet seg infeksjoner. Han kjempet seg på bena og stilte seg ved pingpongbordet mens han forgjeves lyttet etter Enid.

Gjennom huset ringte en varselklokke som ingen umiddelbart kunne høre, bortsett fra Alfred og Enid. Det var engstelsens varselklokke. Den var som en av disse store smijernsskivene med en elektrisk knebel som sender skolebarn ut på gaten ved brannøvelser. Nå hadde den ringt i så mange timer at ekteparet Lambert ikke lenger hørte begrepet «klokkeringing», men – slik enhver lyd som pågår så lenge at man har god tid til å lære seg dens komponenter (som når man stirrer så lenge på et ord at det til slutt oppløser seg i en rekke døde bokstaver) – i stedet hørte en knebel som klapret fort mot en resonansbunn av metall, ikke en ren tone, men en smatrende rekke slag med en intens ferniss av overtoner; den hadde ringt i så mange dager at den rett og slett blandet seg med bakgrunnsstøyen, bortsett fra i enkelte tidlige morgentimer, da en av dem våknet svettende og ble klar over at en klokke hadde ringt i hodet så lenge de kunne huske; hadde ringt i så mange måneder at lyden var blitt avløst av en slags lyd på et høyere plan med stigninger og fall som ikke var kompresjonsbølger, men mye, mye langsommere faser av ny og ne i deres bevissthet om lyden. En bevissthet som ble spesielt gjennomtrengende når været selv var urolig. Da følte Enid og Alfred – hun på kne i spisestuen i ferd med å åpne skuffer, han i kjelleren med et overblikk over det ulykksalige ping-pongbordet – at de var nær ved å eksplodere av uro.

Uroen over kupongene i en skuff hvor det lå stearinlys i høstlige motefarger. Kupongene var buntet sammen med strikk, og Enid var klar over at utløpsdatoen (ofte med en feiende rød ring rundt fra fabrikantens side) lå måneder og til og med år tilbake i tiden; at disse hundre-og-noen kupongene, hvis totale pålydende oversteg seksti dollar (potensielt ett hundre og tyve dollar på Chiltsvilles supermarked, som doblet kuponger) var blitt ugyldige alle sammen. Tilex, seksti cents rabatt. Excedrin PM, én dollars rabatt. Datoene var ikke engang i nærheten. Datoene var blitt historie. Varselklokken hadde ringt i årevis.

Hun dyttet kupongene inn blant stearinlysene og lukket skuffen. Hun lette etter et rekommandert brev som var kommet for noen dager siden. Alfred hadde hørt at postmannen banket på døren og hadde ropt «Enid! Enid!» så høyt at han ikke hørte at hun ropte tilbake: «Al, jeg lukker opp!» Han fortsatte å rope navnet hennes og kom nærmere og nærmere, og fordi avsenderen var Axon Corporation, 24 East Industrial Serpentine, Schwenksville, PA, og fordi det var aspekter ved Axons situasjon som Enid kjente til og håpet at Alfred ikke gjorde, stakk hun brevet fort vekk et sted innenfor en avstand på fem meter fra inngangsdøren. Alfred hadde dukket opp fra kjelleren og brølt som et jordskjelv: «Det ringte på døren!» og hun hadde skreket rett ut: «Postmannen! Postmannen!» og han hadde ristet på hodet av hvor innviklet alt sammen var.

Enid var sikker på at hennes eget hode ville klarne hvis hun ikke hvert femte minutt hadde behøvd å bekymre seg over hva Alfred drev med. Men uansett hvor mye hun forsøkte, klarte hun ikke å få ham interessert i livet. Når hun oppmuntret ham til å ta opp igjen metallurgien, så han på henne som om hun hadde mistet vettet. Når hun spurte om det ikke var noe hagearbeid han kunne ta seg til, svarte han at han hadde vondt i bena. Når hun påpekte at alle mennene til venninnene hennes hadde hobbyer (Dave Schumpert glassmaleriene sine, Kirby Root disse intrikate burene for purpurfargede finker, Chuck Meisner sjekket hver time hvordan det gikk med investeringsporteføljen sin), oppførte Alfred seg som om hun prøvde å distrahere ham fra en stor oppgave han var i ferd med å utføre. Og hva var denne oppgaven? Å male hagemøblene om igjen? Han hadde holdt på med å male denne toseters kurvsofaen siden i begynnelsen av september. Hun syntes å huske at forrige gang han malte hagemøblene hadde han gjort sofaen ferdig på to timer. Nå gikk han til verkstedet sitt morgen etter morgen, og etter en måned våget hun seg til å se hvor langt han var kommet, og oppdaget at det eneste han hadde malt av sofaen var bena.

Det var ganske tydelig at hun var uvelkommen. Han sa at kosten hadde tørket, at det var det som hadde tatt så lang tid. Han sa at å skrape kurvfletting var som å prøve å skrelle et blåbær. Han sa at det var sirisser der. Hun var blitt litt kortpustet da, men kanskje det bare var bensindunsten og fuktigheten i verkstedet som fikk det til å lukte som urin (men det kunne da umulig være urin). Hun flyktet opp for å lete etter brevet fra Axon.

Seks dager i uken kom det kilovis med post gjennom dørsprekken, og siden ingenting fikk lov til å bli liggende og flyte nedenunder – fordi drømmebildet av det å bo i dette huset var at ingen bodde her – stod Enid overfor en betydelig taktisk utfordring. Hun tenkte ikke på seg selv som en geriljasoldat, men en geriljasoldat var hun. Om dagen fraktet hun materiell fra depot til depot, ofte bare ett skritt foran overkommandoen. Om kvelden satte hun i verk forskjellige aksjoner under en sjarmerende, men for svak lampett ved et for lite bord i frokostkroken: betalte regninger, ajourførte sjekkhefter, prøvde å tyde oversikten fra Medicare over arbeidsgivers andel av utbetalinger og å finne ut av en truende Tredje Purring fra et medisinsk laboratorium som krevde øyeblikkelig innbetaling av 0,22 dollar, mens den samtidig viste en balanse i regnskapet på 0,00 dollar som var overført til ny saldo og derfor indikerte at hun ikke skyldte noen ting og uansett oppgav de ikke noen adresse hvor innbetaling kunne skje. Det kunne hende at Første og Annen Purring var begravd et eller annet sted, men på grunn av begrensningene som preget Enids felttog hadde hun bare en vag idé om hvor disse andre Purringene kunne befinne seg akkurat den kvelden. Hun kunne naturligvis ha en mistanke om skapet i stuen, men overkommandoen, personifisert ved Alfred, satt gjerne og så på et nyhetsmagasin i fjernsynet med lyden på så høyt volum at den holdt ham våken, og han hadde alle lys i stuen tent, og det var en ikke ubetydelig mulighet for at hvis hun åpnet skapdøren, ville en kaskade av kataloger og numre av House Beautiful og forskjellige utskrifter fra Merrill Lynch komme veltende og rasende ut og påkalle Alfreds vrede. Det var også mulig at Purringene ikke var der, siden overkommandoen satte i verk vilkårlige razziaer på hennes depoter, og truet med å «pælme» hele greia hvis hun ikke klarte å holde orden på sakene, men hun hadde det altfor travelt med å holde disse razziaene fra livet til noen gang å få ordnet opp i haugene, og i rekken av tvangsflyttinger og deportasjoner gikk ethvert skinn av orden tapt, slik at den henslengte bæreposen med en avrevet hank fra Nordstrom som hadde slått leir bak en støvrand, kunne inneholde en hel flyktningtilværelses brokete patos – ikke-fortløpende numre av Good Housekeeping, svarthvittbilder av Enid fra 1940-årene, oppskrifter med tørkede salatblader rablet på brunt innpakningspapir, inneværende måneds telefon- og gassregninger, et detaljert Første Betalingsvarsel fra det medisinske laboratoriet som opplyste om at påfølgende krav om egenandeler på under femti cent ikke skulle betales, et gratis cruiseskipbilde av Enid og Alfred hvor de var utstyrt med lei og nippet til en drink fra uthulte kokosnøtter, og de eneste eksisterende eksemplarer av to av barnas fødselsattester, for eksempel.

Selv om det var Alfred som tilsynelatende var Enids motstander, var huset de begge bebodde det som gjorde henne til geriljasoldat. Innboet var av det slaget som ikke tålte noen slendrian. Det var stoler og bord av middelklassedesigneren Ethan Allen, keramikk fra Spode og glass fra Waterford i buffeten. De obligatoriske fikentrærne, de obligatoriske Norfolk-furuene. Pent utlagte numre av Architectural Digest på et glassbord i stuen. Turistrøverkjøp – emaljevarer fra Kina, en spilledåse fra Wien som Enid ut fra en følelse av forpliktelse og barmhjertighet nå og da skrudde opp og løftet lokket på. Melodien var «Strangers in the Night».

Uheldigvis manglet Enid de egenskaper som skulle til for å holde et slikt hjem i orden, og Alfred manglet nødvendig nevrologisk kapasitet. Alfreds raseriutbrudd over å oppdage bevis på geriljavirksomhet – en plutselig Nordstrom-pose i grelt dagslys i kjellertrappen som holdt på å sende ham hodekulls nedover – var skrik fra en regjering som ikke lenger kunne regjere. I det siste hadde han utviklet en evne til å få kalkulatorskriveren sin til å spytte ut remser med meningsløse åttesifrede tall. Etter at han hadde brukt mesteparten av en ettermiddag på å regne ut fem ganger hva vaskehjelpens sosialtrygd kostet dem og fått fire forskjellige summer, og til slutt godtok det ene tallet (635,78 dollar) som han hadde klart å få to ganger (det riktige tallet var 70,00 dollar), satte Enid i verk en nattrazzia i arkivskapet hans og fjernet alle skattedokumenter, noe som kunne ha forbedret husholdningens effektivitet hvis ikke papirene hadde funnet veien til en Nordstrom-pose med noen villedende, gamle numre av Good Housekeeping som skjulte de mer relevante dokumentene som lå under, og denne krigsskaden førte til at vaskehjelpen fylte ut skjemaene selv, mens Enid bare skrev ut sjekkene og Alfred ristet på hodet av hvor innviklet alt sammen var.

Det er skjebnen til de fleste ping-pongbord i kjellere i private hjem at de etter hvert tjener formålet til andre, mer fortvilte spill. Etter at Alfred ble pensjonist, la han beslag på den østre enden av bordet til bankvirksomhet og korrespondanse. På den vestre enden stod det bærbare fargefjernsynsapparatet som han hadde tenkt å se lokalnyhetene på når han satt i den store, blå stolen sin, men som nå var fullstendig begravd i numre av Good Housekeeping samt julens sukkertøybokser og rikt utsmykkede lysestaker av billig kvalitet som Enid aldri klarte å finne tid til å få brakt til bruktbutikken Nearly New. Ping-pongbordet var den eneste området hvor borgerkrigen raste i åpenhet. Ved østenden var Alfreds kalkulator utsatt for bakholdsangrep fra potteskjulere med blomstermotiv på og suvenirglassbrikker fra Epcot Center og en innretning til å fjerne steiner i kirsebær som Enid hadde hatt i tredve år og aldri brukt, mens han til gjengjeld ved vestenden, av årsaker Enid overhodet ikke kunne begripe, hadde revet i stykker en julekrans av furukongler og fargesprayede hassel- og paranøtter.

Østenfor ping-pongbordet var verkstedet som huset Alfreds metallurgiske laboratorium. Verkstedet var nå hjem for en koloni av stumme, støvfargede sirisser, som, når de ble skremt opp, pilte tvers over rommet som en håndfull klinkekuler, noen av dem gikk nedenom i vanvittige spiraler, andre gjorde rundkast med vekten av sin egen vidløftige protoplasma. De kreperte altfor lett, og det tok mer enn ett Kleenex-papir å tørke dem opp. Enid og Alfred hadde mange plager som de mente var eksepsjonelle, ekstra store – til å skjems over – og sirissene var en av dem.

Det grå støvet av onde kunster og kingelvevet av trolldom svøpte seg tykt rundt den gamle elektriske lysbueovnen, og krukkene med eksotisk rodium og skummelt kadmium og staut vismut, de håndtrykte etikettene brunet av dunstene fra kongevannsflasker med glasskork og notisboken med ruter hvor den siste innskriften fra Alfreds hånd var fra en gang for femten år siden, før svikene satte inn. Noe så dagligdags og harmløst som en blyant lå fremdeles et tilfeldig sted på arbeidsbenken hvor Alfred hadde lagt den i et annet tiår; alle årene som var gått besjelet blyanten med en slags fiendskap. Asbestvotter hang fra en spiker under to US patentsertifikater, rammene var skjeve og sprukne av fuktighet. På toppen av et dobbeltmikroskop lå store flak av avskallet maling fra taket. Det eneste støvfrie i rommet var den toseters kurvsofaen, en boks med antirustolje og noen pensler, samt et par kaffebokser, som Enid, til tross for stadig sterkere bevis fra luktesansen, valgte ikke å tro ble fylt med ektemannens urin, for hvilket rimelig behov kunne han ha for å tisse i en kaffeboks, når det fantes et pent, lite toalett mindre enn seks meter unna?

Vestenfor ping-pongbordet stod Alfreds store, blå stol. Stolen var overstoppet, lett prangende. Den var laget av skinn, men den luktet som innsiden av en bil av Lexus-typen. Som noe moderne og medisinsk og vanntett som man lett kunne fjerne lukten av død fra, med en fuktig klut, før nestemann satte seg for å dø i den.

Stolen var det eneste store innkjøp Alfred hadde foretatt uten Enids godkjennelse. Da han reiste til Kina for å konferere med kinesiske jernbaneingeniører, hadde Enid vært med, og de to hadde besøkt en teppefabrikk for å kjøpe et teppe til stuen. De var ikke vant til å bruke penger på seg selv, og derfor valgte de et av de minst kostbare teppene, med enkel blå design fra Forvandlingens Bok på grei, beige bunnfarge. Da Alfred noen år senere ble pensjonist fra Midland Pacific Railroad, ville han bytte ut den gamle svarte skinnlenestolen som det luktet ku av og hvor han satt og så fjernsyn og tok seg en lur. Han ville naturligvis ha noe virkelig komfortabelt, men etter å ha sørget for andres ve og vel i et helt liv, hadde han ikke bare behov for å ha det komfortabelt; han trengte et monument over dette behovet. Derfor gikk han alene til en møbelforretning hvor man ikke gav rabatter, og plukket ut en stol som ville vare lenge. En ingeniørs stol. En stol som var så stor at selv en stor mann forsvant i den; en stol som var laget for å kunne bære store byrder. Og fordi blåfargen i skinnet på stolen stod vagt til det blå i det kinesiske teppet, fant ikke Enid noen annen utvei enn å tåle utplasseringen av den i stuen.

Men snart sølte Alfreds hender koffeinfri kaffe på teppets beige vidder, og viltre barnebarn tråkket bær og fargestifter ned i flossen, og Enid fikk etter hvert følelsen av at teppet var et feilgrep. Det forekom henne at i forsøket på å spare penger her i livet, hadde hun gjort mange slike feilgrep. Hun kom så langt som til å mene at det hadde vært bedre ikke å kjøpe noe teppe i det hele tatt, enn å kjøpe dette teppet. Da Alfreds slumringer omsider antok henrykkelsens dybder, ble hun modigere. Hennes mor hadde for mange år siden etterlatt henne en beskjeden arv. Renter var blitt tilføyd kapitalen, visse aksjer hadde vist seg ganske gunstige, og nå hadde hun sin egen inntekt. Hun så for seg stuen på nytt, i gult og grønt. Hun bestilte stoffer. Det kom en tapetserer, og Alfred, som tok en midlertidig lur i spisestuen, spratt opp som fra en vond drøm.

«Pusser du opp igjen?»

«Det er mine egne penger,» sa Enid. «Det er slik jeg bruker dem.»

«Og hva med de pengene jeg har tjent? Hva med det arbeidet jeg har gjort?»

Dette argumentet hadde hatt sin virkning før – det var, for å si det slik, det konstitusjonelle grunnlaget for tyranniets berettigelse – men nå virket det ikke lenger. «Dette teppet er nesten ti år gammelt, og vi får aldri vekk kaffeflekkene,» svarte Enid.

Alfred slo ut med hånden mot den blå stolen, som under tapetsererens beskyttelsesplast lignet noe som kunne vært en lastebilleveranse til en kraftstasjon. Han skalv i vantro, ute av stand til å fatte at Enid kunne ha glemt denne knusende gjendrivelsen av sine egne argumenter, dette uavviselige hinderet for planene hennes. Det var som om all ufriheten han hadde tilbrakt sitt livs syv tiår i var innlemmet i denne seks år gamle, men egentlig splitter nye stolen. Han smilte ondt, ansiktet glødet av argumentasjonens uhyggelig perfekte logikk.

«Og hva med stolen, da?» sa han. «Hva med stolen?»

Enid så på stolen. Ansiktet uttrykte bare lidelse, ikke noe mer. «Jeg har aldri likt den stolen.»

Dette var antagelig det verste hun kunne sagt til Alfred. Stolen var det eneste tegnet han noen gang hadde avgitt på å ha en personlig visjon om fremtiden. Enids ord fylte ham med slik sorg – han syntes så synd på stolen, følte en slik solidaritet med den, en slik forbauset gremmelse ved sviket den var utsatt for – at han trakk vekk beskyttelsesplasten, lot seg synke ned i dens armer, og sovnet.

(Det var en metode for å gjenkjenne henrykkelsens åsteder, å falle i søvn på denne måten.)

Da det ble klart at både teppet og Alfreds stol måtte vekk, var det å kvitte seg med teppet en enkel sak. Enid satte inn en annonse i den lokale gratisavisen, og fikk en nervøs fugl av en kvinne i nettet, en som fremdeles gjorde feilgrep, og hvis femtidollarsedler kom frem i en uryddig rull som hun skrellet og glattet med skjelvende fingre.

Men stolen? Stolen var et monument og et symbol og kunne ikke skilles fra Alfred. Den kunne bare omplasseres, så derfor bar det ned i kjelleren med den, og Alfred fulgte etter. Og slik ble livet hjemme hos ekteparet Lambert, som i St. Jude, som i landet som helhet, levd under jorden.

Nå kunne Enid høre Alfred ovenpå, han åpnet og lukket skuffer. Han ble urolig hver gang de skulle av gårde for å treffe barna. Å treffe barna var det eneste han fremdeles lot til å bry seg om.

I de skinnende rene vinduene i spisestuen hersket kaos. Vinden som gikk berserk, skyggene som ble satt ut av spill. Enid hadde lett overalt etter brevet fra Axon Corporation, og hun kunne ikke finne det.

Alfred stod i soveværelset og lurte på hvorfor skuffene i kommoden hans var åpne, hvem som hadde åpnet dem, og om han hadde åpnet dem selv. Han kunne ikke annet enn å gi Enid skylden for sin forvirring. Fordi hun var vitne til at den oppstod. Fordi hun selv eksisterte som et menneske som kunne ha åpnet disse skuffene.

«Al? Hva er det du driver med?»

Han snudde seg mot døråpningen. Han begynte på en setning: «Jeg –» men når han ble overrumplet, ble hver setning et eventyr i skogen; så snart han ikke lenger så skinnet fra lysningen han var kommet fra, oppdaget han at de smulene han hadde sluppet som peilinger var blitt spist av fuglene, tause, raske, pilende vesener som han ikke helt kunne se i mørket, men som var så tallrike og yrende i sin hunger at det virket som om de var mørket, som om mørket ikke var enhetlig, ikke var fravær av lys, men en myldrende og partikkelaktig, en korpuskulær ting, og nettopp, da han som studerende tenåring hadde støtt på ordet «crepuscule», tussmørke, i McCay’s Treasury of English Verse, hadde biologiens korpuskler sivet inn i hans forståelse av ordet, slik at han i hele sitt voksne liv hadde sett en korpuskularitet i tussmørket, som kornetheten i den lysømfintlige filmen som er nødvendig for fotografering i dårlig lys, som et slags truende forfall; og derfor panikken hos en mann som blir sviktet dypt inne i skogen der mørket var et mørke av stærer som utslettet solnedgangen eller svarte maur som stormet en død opossum, et mørke som ikke bare eksisterte, men som aktivt fortærte de peilinger han fornuftig nok hadde lagt ut for seg selv i tilfelle han skulle gå seg vill; men i det øyeblikket han skjønte at han hadde gått seg vill, ble tiden forunderlig langsom og han oppdaget hittil ukjente evigheter i mellomrommet mellom ett ord og det neste, eller snarere, han ble fanget i dette rommet mellom ord og kunne bare stå og se på at tiden gikk videre uten ham, den tankeløse, gutteaktige delen av ham braste videre ute av syne, blindt gjennom skogen, mens han, fanget, den voksne Al, så på i merkelig upersonlig spenning for å se om den paniske lille gutten, til tross for at han ikke lenger visste hvor han var eller når han var kommet inn i denne setningens skog, kanskje likevel kunne klare å vakle inn i lysningen der Enid ventet på han, uten å ane noe om noen skog – «pakker kofferten min», hørte han seg selv si. Det lød riktig. Verb, substantiv, eiendomspronomen. Her stod det en koffert foran ham, en viktig bekreftelse. Han hadde ikke røpet seg.

Men Enid hadde sagt noe igjen. Ørelegen hadde sagt at han hadde en mild svekkelse. Han rynket pannen mot henne, og kunne ikke følge med.

«Det er torsdag,» sa hun høyere. «Vi skal ikke reise før lørdag.»

«Lørdag!» gjentok han.

Det var en irettesettelse, og en stund trakk tussmørkets fugler seg tilbake, men utenfor hadde vinden blåst ut solen, og det ble svært kaldt.