Harlan Coben

På feil side av veien

Harlan Coben

På feil side av veien

Takk

Når en forfatter skriver om en aktivitet (golf) som han liker omtrent like godt som å stikke tungen borti en borvifte, trenger han hjelp. Mye hjelp. Med tanke på dette ønsker forfatteren å takke følgende personer: James Bradbeeer Jr., Peter Roisman, Maggie Griffin, Craig Coben, Larry Coben, Jacob Hoye, Lisa Erbach Vance, Frank Snyder, golfutvalget for sport og friluftsliv, Knitwit, Sparkle Hayter, Anita Meyer, de mange golferne som overøste meg med sine gnistrende historier (snork), og selvfølgelig Dave Bolt. Selv om U.S. Open er en ekte golfturnering og Merion er en ekte golfklubb, er dette et skjønnlitterært verk, så jeg har tatt meg enkelte friheter, som for eksempel å blande sammen steder og turneringer. Som alltid skyldes eventuelle feil, faktiske eller andre, ene og alene disse menneskene. Forfatteren er skyldfri.

Myron og jeg prøvde. Men vi er fortsatt ikke sikre på om vi skjønner poenget.

Til familien Armstrong,

verdens beste svigerfamilie,

Jack og Nancy

Molly, Jane, Eliza, Sara, John og Kate.

Takk for Anne, alle sammen.

1

Myron Bolitar brukte et periskop av papp til å se an den tettpakkede mengden av latterlig kledde tilskuere. Han prøvde å komme på sist han faktisk hadde brukt et lekeperiskop, og et bilde av ham selv som sendte inn bonuskort fra en pakke Cap’n Crunch frokostblanding flimret for øynene hans som hodepinefremkallende solflekker.

Gjennom speilbildets gjenskinn betraktet Myron en mann i nikkers – nikkers, for søren – som sto over en bitte liten, hvit kule. De latterlig kledde tilskuerne mumlet opphisset. Myron kvalte en gjesp. Nikkersmannen bøyde seg. De latterlig kledde tilskuerne trengte seg sammen, før en nifs stillhet falt over dem. Deretter fulgte noen sekunder av ren ubevegelighet, som om både trær, busker og velfriserte gresstrå holdt pusten samtidig.

Så dengte nikkersmannen til den hvite kulen med en kjepp.

Folkemengden begynte å mumle utydelige stavelser mens de diskuterte seg imellom. Idet kulen steg i været, økte mumlingen i styrke. Man kunne skjelne ord. Og deretter setninger. «Pent golfslag.» «Supert golfskudd.» «Vakkert golfskudd.» «Skikkelig bra golfslag.» De sa alltid golf før skudd eller slag, som om noen kunne tro at det dreide seg om pistolskudd, eller – som Myron funderte i den stekende solen – heteslag.

«Mr. Bolitar?»

Myron tok periskopet vekk fra øynene. Han var fristet til å rope «periskop opp», men var redd for at en slik handling kunne betraktes som umoden av enkelte her på den snobbete, fasjonable Merion Golf Club. Særlig under U.S. Open. Han så ned på en rødmusset mann på omtrent sytti år.

«Buksene dine,» sa Myron.

«Unnskyld meg?»

«Du er redd for å bli påkjørt av en golftralle, ikke sant?»

Buksene var oransje og gule, i en fargetone som var et hakk mer lyssterk enn en eksploderende supernova. Mannens klesdrakt stakk seg riktignok ikke særlig ut i mengden. De fleste her så ut til å ha våknet denne morgenen og lurt på hvilke antrekk de hadde som ville kollidere mest mulig med det meste. Oransje og grønne fargesjatteringer man ellers bare finner på neonskilt av den mest vulgære sort, prydet mange av de tilstedeværende. Gult og noen merkelige nyanser av lilla var også ganske populært – helst sammen – som et fargekart vraket av en gjeng cheerleadere fra en videregående skole i Midtvesten. Det var som om all denne gudegitte naturskjønnheten gjorde at man fikk lyst til å gjøre alt man kunne for å oppveie for den. Eller kanskje det sto noe annet på spill her. Kanskje de stygge klærne hadde en mer funksjonell opprinnelse. Kanskje golfere i gamle dager kledde seg på denne måten for å skremme vekk farlige villdyr den gangen dyr gikk fritt omkring?

En god teori.

«Jeg må snakke med deg,» hvisket den eldre mannen. «Det haster.»

De runde, joviale kinnene sto i kontrast til de bedende øynene hans. Han grep plutselig tak i Myrons underarm. «Vær så snill,» tilføyde han.

«Hva gjelder det?» spurte Myron.

Mannen gjorde en bevegelse med halsen, som om skjortekragen satt for stramt. «Du er sportsagent, ikke sant?»

«Ja.»

«Er du her for å se etter klienter?»

Myron smalnet øynene. «Kanskje jeg bare er her for å overvære det fengslende synet av voksne menn på spasertur?»

Den gamle mannen smilte ikke, men golfere var på den andre siden heller ikke kjent for sin humoristiske sans. Han strakte hals igjen og kom nærmere. Han hvisket hest. «Kjenner du navnet Jack Coldren?» spurte han.

«Klart det,» sa Myron.

Hvis den gamle mannen hadde stilt det samme spørsmålet dagen før, ville ikke Myron hatt den fjerneste anelse. Han fulgte ikke særlig nøye (eller i det hele tatt) med på golf, og Jack Coldren hadde ikke vært noe mer enn en novise de siste tjue årene eller så. Men Coldren hadde overraskende nok ledet etter første dag av U.S. Open, og ledet nå, idet det bare gjensto noen få hull i andre runde, med imponerende åtte slag. «Hva med ham?»

«Og Linda Coldren?» spurte mannen. «Vet du hvem hun er?»

Denne var enklere. Linda Coldren var Jacks kone og det siste tiårets ubestridt beste kvinnelige golfspiller. «Ja da, jeg vet hvem hun er,» sa Myron.

Mannen lente seg nærmere mens han på nytt foretok halsvrikket sitt. Det var alvorlig irriterende – for ikke å snakke om smittsomt. Myron merket at han satt og kjempet mot trangen til å etterligne bevegelsen. «De er i skikkelige vanskeligheter,» hvisket den gamle mannen. «Hvis du hjelper dem, får du to nye klienter.»

«Hva slags vanskeligheter?»

Den gamle mannen så seg rundt. «Vær så snill,» sa han. «Det er for mange mennesker her. Bli med meg.»

Myron trakk på skuldrene. Det var ingen grunn til å la være. Den gamle mannen var den eneste ledetråden han hadde avdekket helt siden hans venn og forretningspartner Windsor Horne Lockwood III – også kalt Win – hadde dratt det motvillige skinnet hans med ned hit. I og med at U.S. Open ble arrangert på Merion – familien Lockwoods hjemmebane i cirka en million år – hadde Win tenkt at dette ville være en strålende anledning for Myron til å skaffe seg noen få, utvalgte klienter. Myron var ikke like sikker. Så langt han kunne bedømme, var hans utilslørte avsmak for golf det eneste som skilte ham selv fra hordene av andre parasittiske agenter som svermet som morderiske gresshopper over Merion Golf Club. Det var ikke akkurat et avgjørende salgsargument for golftilhengere.

Myron Bolitar drev MB SportsReps, et sportsrepresentasjonsfirma på Park Avenue i New York City. Han leide lokalene av sin tidligere romkamerat fra universitetet, Win, en hvit, rik, tradisjonalistisk overklasseamerikaner og dessuten en innflytelsesrik finansinvestor, som sammen med familien eide Lock-Horne Securities på den samme Park Avenue i New York. Myron tok seg av forhandlingene, mens Win, en av landets mest respekterte meglere, tok seg av investeringene og finansene. Det tredje medlemmet av MBs lag, Esperanza Diaz, tok seg av resten. Tre forgreninger underlagt maktfordelingsprinsippet. Akkurat som den amerikanske regjeringen. Veldig patriotisk.

De kunne hatt slagordet: MB SportsReps – de andre er kommunistiske overløpere.

Mens den gamle mannen loset Myron gjennom folkemengden, ble han hilst av flere karer i grønne blazere – nok et antrekk man for det meste kunne se på golfbanen, muligens ment som kamuflasje mot det grønne gresset – som hvisket, «åssen går det, Bucky», eller «du ser bra ut, Buckster», eller «fin dag for golf, Buckaroo». Alle snakket med samme sossete rikmannsaksent, av typen der nasalene var stappet godt opp i nesen og dryppet lodne og klissete ut over høflighetsfrasene. Myron skulle akkurat til å kommentere at en voksen mann ble kalt Bucky, men når man selv het Myron, så, vel, det var dette med stein og glasshus og alt det der.

Som ved alle sportsbegivenheter i den vestlige verden så spillerområdet mer ut som en gigantisk reklameplakat enn en konkurransearena. Tavlen med stillingsoversikten var sponset av IBM. Canon delte ut periskopene. Ansatte i American Airlines sto i matbodene (et flyselskap med ansvar for maten, hvilken tankesmie hadde klekket ut den ideen?). Corporate Row var tettpakket med selskaper som øste ut over hundre tusen dollar hver for å få lov til å sette opp et telt i noen dager, for det meste slik at selskapenes sjefer hadde en unnskyldning for å dra dit. Travelers Group, Mass Mutual, Aetna (masse forsikringsselskap, golfere var sikkert glade i å forsikres), Canon, Hublein. Hublein. Hva i huleste var en Hublein? De så ut som et hyggelig selskap. Myron ville sikkert kjøpt en Hublein hvis han hadde visst hva det var.

Det merkelige var at U.S. Open var mindre kommersialisert enn de fleste turneringer. De hadde i det minste ikke solgt navnet sitt ennå. Andre turneringer ble oppkalt etter sponsorer, og navnene hadde begynt å bli litt tåpelige. Hvem ville reise seg hvis noen vant JC Penny Open, Michelob Open eller Wendy’s Three-Tour Challenge?

Den gamle mannen førte ham inn på en fornem parkeringsplass. Det gikk i Mercedes-er, Cadillac-er og limousiner. Myron fikk øye på Wins Jaguar. Det amerikanske golfforbundet USGA hadde nylig satt opp et skilt med PARKERING KUN FOR MEDLEMMER.

Myron sa: «Du er medlem av Merion.» Deduksjonskunstens mester slo til igjen.

Den gamle mannen vred på halsen i noe som nærmet seg et nikk. «Familien min stammer fra tidspunket for Merions opprettelse,» sa han, og den hovne aksenten var nå enda mer framtredende. «Akkurat som med din venn Win.»

Myron stanset og så på mannen. «Kjenner du Win?»

Den gamle mannen smilte så vidt og trakk på skuldrene. Uten å tilkjennegi noe.

«Du har ikke sagt hva du heter ennå,» sa Myron.

«Stone Buckwell,» sa han og rakte ut hånden. «Alle kaller meg Bucky.»

Myron trykket hånden.

«Jeg er også faren til Linda Coldren,» tilføyde han.

Bucky låste opp en himmelblå Cadillac, og de satte seg inn. Han satte nøkkelen i tenningen. Radioen spilte musak – eller enda verre: heismusikkversjonen av «Raindrops Keep Falling on My Head». Myron åpnet kjapt vinduet for å slippe inn luft, for ikke å si lyd.

Det var bare medlemmer som hadde lov til å parkere på Merion-eiendommen, så det var en smal sak å komme seg ut. De tok til høyre ved enden av oppkjørselen, og deretter til høyre igjen. Bucky slo heldigvis av radioen. Myron trakk hodet inn i bilen igjen.

«Hva vet du om datteren min og mannen hennes?» spurte Bucky.

«Ikke mye.»

«Du er ingen golftilhenger, er du vel, Mr. Bolitar?»

«Ikke egentlig.»

«Golf er i sannhet en storslagen sport,» sa han. Så tilføyde han: «Selv om ordet sport langt fra yter det rettferdighet.»

«Ja ha,» sa Myron.

«Det er et kongelig spill.» Buckwells rødmussede ansikt glødet litt nå, med vidåpne øyne som lyste av den samme henrykkelsen man kunne se hos dypt religiøse personer. Stemmen hans var lav og fylt av ærefrykt. «Det finnes ikke noe som likner, skjønner du. Det er deg alene mot banen. Uten unnskyldninger. Ingen lagkamerater. Ingen gale beslutninger. Det er den reneste av alle aktiviteter.»

«Ja ha,» sa Myron på nytt. «Hør her, jeg vil nødig virke uhøflig, Mr. Buckwell, men hva dreier dette seg om?»

«Vær så snill og kall meg Bucky.»

«OK. Bucky.»

Han nikket anerkjennende. «Jeg har forstått det slik at du og Windsor Lockwood er mer enn forretningspartnere,» sa han.

«Hva mener du?»

«Jeg har forstått det slik at dere har kjent hverandre lenge. Dere var romkamerater på universitetet, stemmer det?»

«Hvorfor alle disse spørsmålene om Win?»

«Jeg kom faktisk til klubben for å få tak i ham,» sa Bucky. «Men jeg tror det er bedre slik som dette.»

«Slik som hva?»

«Å snakke med deg først. Kanskje etterpå … vel, vi får se. Man bør ikke håpe på for mye.»

Myron nikket. «Jeg aner ikke hva du snakker om.»

Bucky svingte inn på en vei ved siden av banen som het Golf House Road. Golfere var jammen kreative.

Banen lå til høyre, med svære villaer til venstre. Et minutt senere svingte Bucky inn i en rund oppkjørsel. Huset var temmelig stort og bygget av noe man kalte elvestein. Elvestein var populært i dette området, selv om Win alltid refererte til det som «mainline-stein», etter de velstående overklasseforstedene nordvest for Philadelphia, oppkalt etter jernbanelinjen med kallenavnet Main Line. Videre var det et hvitt gjerde, mengder av tulipaner og to lønnetrær, ett på hver side av gangveien opp mot inngangen. En stor, overbygd veranda lå på husets høyre side. Bilen stanset, og de ble sittende ubevegelige et par sekunder.

«Hva dreier alt dette seg om, Mr. Buckwell?»

«Vi har en kinkig situasjon her,» sa han.

«Hva slags situasjon?»

«Jeg vil helst at datteren min forklarer deg det.» Han rev nøkkelen ut av tenningen og tok etter døren.

«Hvorfor kom du til meg?» spurte Myron.

«Vi hørte at du kanskje kunne hjelpe.»

«Hvem hørte du det fra?»

Buckwell begynte å rulle enda ivrigere med halsen. Hodet så ut som om det satt fast i et løst kuleledd. Da han endelig fikk det under kontroll, klarte han å se Myron inn i øynene.

«Wins mor,» sa han.

Myron stivnet til. Det føltes som om han ble dratt ned i en mørk sjakt. Han åpnet munnen, lukket den, ventet. Buckwell steg ut av bilen og gikk mot døren. Ti sekunder senere fulgte Myron etter.

«Win kommer ikke til å hjelpe til,» sa Myron.

Buckwell nikket. «Det var derfor jeg kom til deg først.»

De gikk langs en gangvei av murstein som førte bort til en dør som sto litt på gløtt. Buckwell skjøv den opp. «Linda?»

Linda Coldren sto foran et fjernsyn i tv-stuen. Den hvite shortsen og den kortermede, gule blusen viste fram en idrettsutøvers smidige og muskuløse lemmer. Hun var høy, med kort, frodig, svart hår og en brunfarge som framhevet de slepne og lange musklene. Linjene rundt øynene og munnen antydet at hun var i slutten av trettiårene, og han så umiddelbart hvorfor hun var en medieyndling. Det var noe kraftfullt og storslagent ved denne kvinnen, en skjønnhet som stammet fra styrke snarere enn skjørhet.

Hun sto og så på turneringen på fjernsynet. Familiefotografier sto innrammet oppå apparatet. To store, bløte sofaer dannet en V i et hjørne. Det var smakfullt møblert, med tanke på at det sto en golfspiller bak. Ingen puttinggreen på falsk gressmatte. Ingen golfrelaterte kunstverk av den typen som plasserte seg et hakk eller to under den estetiske kategorien som for eksempel inkluderte bilder av hunder som spilte poker. Ingen kaps med peg og ball hengende fra et elghode.

Linda Coldren rettet plutselig blikket mot dem, skulte kort på Myron, før hun lot øynene hvile på faren. «Jeg trodde du skulle hente Jack,» glefset hun.

«Han er ikke ferdig med runden sin ennå.»

Hun gjorde en håndbevegelse mot fjernsynet. «Han er ved attende hull nå. Jeg trodde du skulle vente på ham.»

«Jeg fikk tak i Mr. Bolitar i stedet.»

«Hvem?»

Myron tok et skritt fram og smilte. «Jeg er Myron Bolitar.»

Linda Coldren kastet et kjapt blikk på ham, før hun rettet det mot faren igjen. «Hvem faen er han?»

«Det er ham Cissy fortalte meg om,» sa Buckwell.

«Hvem er Cissy?» spurte Myron.

«Wins mor.»

«Å,» sa Myron. «Akkurat.»

Linda Coldren sa: «Jeg vil ikke ha ham her. Bli kvitt ham.»

«Linda, hør på meg. Vi trenger hjelp.»

«Ikke av ham.»

«Han og Win har erfaring med denne type ting.»

«Win,» sa hun langsomt, «er psykotisk.»

«Aha,» sa Myron. «Du kjenner ham altså godt?»

Linda Coldren rettet endelig oppmerksomheten mot Myron. De dype, blå øynene hennes møtte hans. «Jeg har ikke snakket med Win siden han var åtte år gammel,» sa hun. «Men man behøver ikke hoppe inn i et bål for å vite at det er varmt.»

Myron nikket. «Fin sammenligning.»

Hun ristet på hodet og så bort på faren sin igjen. «Jeg har allerede sagt det: ikke noe politi. Vi gjør som de sier.»

«Men han er ikke politi,» sa faren hennes.

«Og du burde ikke snakke om det til noen.»

«Jeg har bare sagt det til søsteren min,» protesterte Bucky. «Hun vil aldri finne på å fortelle det til noen.»

Myron kjente at han stivnet til igjen. «Vent litt,» sa han til Bucky. «Er søsteren din Wins mor?»

«Ja.»

«Du er Wins onkel.» Han så på Linda Coldren. «Og du er Wins kusine.»

Linda Coldren så på ham som om han nettopp skulle ha tisset på gulvet. «Med en slik hjerne,» sa hun, «er jeg glad du er på vår side.»

Typisk. Alle måtte slå en vits.

«Hvis det fortsatt er uklart for deg, Mr. Bolitar, kan jeg godt finne fram et plakatark og tegne et familietre for deg.»

«Kan du bruke mange fine farger?» sa Myron. «Jeg elsker fine farger.»

Hun skar en grimase og snudde seg vekk. På fjernsynet la Jack Coldren an til en tremeters putt. Linda stoppet opp for å se på. Han kakket til ballen, som føk av gårde og vippet rett ned i hullet. Publikum applauderte med moderat entusiasme. Jack plukket opp ballen med to fingre, deretter hilste han med luen. IBMs oversiktstavle kom til syne på skjermen. Jack Coldren ledet med ni dundrende slag.

Linda Coldren ristet på hodet. «Stakkars jævel.»

Myron sto stille. Det gjorde Bucky også.

«Han har ventet i 23 år på dette øyeblikket,» fortsatte hun. «Og så velger han akkurat nå.»

Myron gløttet bort på Bucky. Bucky gløttet tilbake og ristet på hodet.

Linda Coldren stirret på fjernsynet helt til mannen hennes skrittet ut av banen og bort til klubbhuset. Så trakk hun pusten dypt og så bort på Myron. «Jack har aldri vunnet en profesjonell turnering, skjønner du, Mr. Bolitar. Det nærmeste han noen gang har kommet, var det året han var nykommer, for 23 år siden, da han bare var 19 år gammel. Det var forrige gang U.S. Open ble arrangert på Merion. Du husker kanskje overskriftene.»

Overskriftene var ikke fullstendig ukjente. Morgenavisene hadde presentert noen av dem på nytt. «Han mistet ledelsen, gjorde han ikke?»

Linda Coldren lagde en hånlig lyd. «Noe av en underdrivelse, men ja. Etter den gangen har karrieren hans vært helt og holdent ubetydelig. Enkelte år deltok han ikke i turneringene engang.»

«Han har visst funnet et helsikes tidspunkt å bryte ut av tapsrekken på,» sa Myron. «U.S. Open.»

Hun ga ham et merkelig blikk og foldet armene under brystet. «Navnet ditt høres kjent ut,» sa hun. «Du spilte basketball, ikke sant?»

«Stemmer.»

«I universitetenes Østkystliga, ACC? North Carolina?»

«Duke,» rettet han.

«Akkurat, Duke. Jeg husker det nå. Du ødela kneet etter utvelgelsen til den profesjonelle hovedligaen.»

Myron nikket sakte.

«Det var slutten på karrieren din, ikke sant?»

Myron nikket igjen.

«Det må ha vært tøft,» sa hun.

Myron sa ingenting.

Hun vinket med hånden. «Det som skjedde med deg er ingenting sammenlignet med det som skjedde med Jack.»

«Hvorfor sier du det?»

«Du fikk en skade. Det var kanskje tøft, men det var i det minste ikke din feil. Jack ledet med seks slag i U.S. Open da det bare var åtte hull igjen. Vet du hva det betyr? Det er som å lede med ti poeng når det er ett minutt igjen av den sjuende kampen i finalen til hovedligaen i det amerikanske basketballforbundet, NBA. Det er som å bomme på en vidåpen dunking i kurven i løpet av de siste sekundene, slik at man taper hele mesterskapet. Jack var aldri den samme etter det. Han kom seg aldri igjen. Han har brukt hele livet sitt etterpå bare på å vente på en sjanse til revansje.» Hun vendte seg mot fjernsynet igjen. Poengtavlen var tilbake på skjermen. Jack Coldren ledet fortsatt med ni slag.

«Hvis han taper på nytt …»

Hun brydde seg ikke med å avslutte tankerekken. Alle tre ble stående tause. Linda stirret på fjernsynet. Bucky sto og strakte på halsen med fuktige øyne og et ansikt som skalv av innestengte tårer.

«Hva er det som er galt, Linda?» spurte Myron.

«Sønnen vår,» sa hun. «Noen har kidnappet sønnen vår.»

2

«Jeg burde ikke fortelle deg dette,» sa Linda Coldren. «Han sa han ville drepe ham.»

«Sa hvem?»

Linda Coldren trakk pusten dypt flere ganger, som et barn på toppen av stupebrettet. Myron ventet. Det tok litt tid, men til slutt hoppet hun ut i det.

«Jeg fikk en telefon i morges,» sa hun. De store, indigoblå øynene hennes var vidåpne nå, og flakket omkring, uten å hvile på samme sted mer enn et sekund av gangen. «En mann sa han hadde sønnen min. Han sa at hvis jeg ringte til politiet, ville han drepe ham.»

«Sa han noe mer?»

«Bare at han ville ringe tilbake med instrukser.»

«Det var alt?»

Hun nikket.

«Hva var klokken da han ringte?» spurte Myron.

«Ni–halv ti.»

Myron gikk bort til fjernsynet og plukket opp et av de innrammede fotografiene. «Er dette et noenlunde nytt foto av sønnen din?»

«Ja.»

«Hvor gammel er han?»

«Seksten. Han heter Chad.»

Myron studerte fotografiet. Den smilende ungdommen hadde de samme plumpe trekkene som faren sin. Han hadde på seg en baseballkaps med skyggen bøyd, slik ungene likte det nå til dags. En golfkølle hvilte stolt på skulderen hans, og fikk ham til å likne en soldat med bajonett. Han myste med øynene, som om han så på solen. Myron gransket Chads ansikt, kanskje i håp om at det kunne gi ham en ledetråd eller en usedvanlig innsikt. Det gjorde det ikke.

«Når la du først merke til at sønnen din var savnet?»

Linda Coldren ga faren sin et kjapt blikk, så rettet hun seg opp mens hun holdt hodet hevet, som om hun gjorde seg klar til å motta et slag. Ordene hennes kom langsomt. «Chad hadde vært borte i to dager.»

«Borte?» Myron Bolitar, storinkvisitoren.

«Ja.»

«Når du sier borte –»

«Så mener jeg det,» avbrøt hun. «Jeg har ikke sett ham siden onsdag.»

«Men kidnapperen ringte ikke før i dag?»

«Nei.»

Myron begynte å snakke, holdt tilbake, og gjorde stemmen mykere. Trå forsiktig, rettvise Myron. Glem aldri det. «Hadde du noen anelse om hvor han var?»

«Jeg regnet med at han var sammen med vennen sin Matthew,» svarte Linda Coldren.

Myron nikket, som om denne uttalelsen innebar en strålende erkjennelse. Han nikket på nytt. «Fortalte Chad deg dette?»

«Nei.»

«Så,» sa han og prøvde å anlegge et avslappet tonefall, «du vet altså ikke hvor sønnen din har vært de siste to dagene?»

«Som jeg nettopp sa: Jeg trodde han var hos Matthew.»

«Du ringte ikke til politiet.»

«Selvsagt ikke.»

Myron skulle til å stille nok et oppfølgingsspørsmål, men holdningen hennes fikk ham til å tenke gjennom ordene på nytt. Linda benyttet seg av ubesluttsomheten hans. Hun gikk mot kjøkkenet med en flytende, oppreist eleganse. Myron fulgte etter. Bucky så ut til å ramle ut av transen og diltet etter, han også.

«La meg forsikre meg om at jeg har skjønt riktig,» sa Myron, som ville nærme seg det hele fra en annen vinkel. «Chad forsvant før turneringen begynte?»

«Det stemmer,» sa hun. «Open startet på torsdag.»

Linda Coldren dro i håndtaket på kjøleskapet. Døren åpnet seg med et sugende plopp. «Hvordan det? Er det viktig?»

«Det eliminerer et motiv,» sa Myron.

«Hvilket motiv?»

«Tukling med turneringen,» sa Myron. «Dersom Chad hadde forsvunnet i dag – når mannen din leder så sterkt – ville jeg kanskje trodd at noen var ute etter å sabotere vinnersjansene hans i Open-turneringen. Men for to dager siden, før turneringen hadde begynt …»

«Ville ingen trodd at Jack hadde en snøballs sjanse i helvete,» avsluttet hun for ham. «Bookmakerne ville gitt ham én på fem tusen i odds. Maks.» Hun skjønte logikken, og nikket mens hun snakket. «Vil du ha litt limonade?» spurte hun.

«Nei takk.»

«Pappa?»

Bucky ristet på hodet. Linda Coldren bøyde seg ned i kjøleskapet.

«OK,» sa Myron og klappet i hendene mens han gjorde sitt beste for å høres avslappet ut. «Da har vi utelukket én mulighet. La oss prøve en annen.»

Linda Coldren stanset opp og kikket på ham. Hun hadde en fireliters glassmugge i hånden, men musklene i underarmen så ikke ut til å legge merke til vekten. Myron lurte på hvordan han skulle gripe saken an. Det fantes ingen lett måte.

«Er det mulig at sønnen din står bak dette?» spurte Myron.

«Hva?»

«Det er et nærliggende spørsmål,» sa Myron, «i lys av omstendighetene.»

Hun satte fra seg muggen på en treplate. «Hva faen snakker du om? Tror du at Chad har iscenesatt sin egen kidnapping?»

«Det har jeg ikke sagt. Jeg sa jeg ville undersøke muligheten.»

«Kom deg ut.»

«Han var borte i to dager, og du ringte ikke til politiet,» sa Myron. «En mulig konklusjon er at det fantes anstrengte forhold i familien. At Chad har rømt hjemmefra før.»

«Eller,» parerte Linda med knyttede never, «du kunne konkludert med at vi stolte på sønnen vår. At vi ga ham en frihet som samsvarte med hans modenhetsnivå og ansvarsfølelse.»

Myron kikket bort på Bucky. Bucky sto med hodet bøyd. «Hvis det er tilfellet –»

«Det er tilfellet.»

«Men forteller ikke ansvarlige unger foreldrene sine hvor de skal? Jeg mener, bare slik at de ikke skal bekymre seg?»

Linda Coldren tok fram et glass med overdreven forsiktighet. Hun satte det på benken og skjenket seg sakte litt limonade. «Chad har lært seg å være svært selvstendig,» sa hun mens hun fylte glasset. «Faren hans og jeg er begge profesjonelle golfspillere. Det innebærer, for å være helt ærlig, at ingen av oss er hjemme særlig ofte.»

«Dette fraværet fra hjemmet,» sa Myron. «Har det ført til spenninger?»

Linda Coldren ristet på hodet. «Dette nytter ikke.»

«Jeg prøver bare –»

«Hør her, Mr. Bolitar, Chad står ikke bak dette. Ja, han er tenåring. Nei, han er ikke perfekt, og det er heller ikke foreldrene hans. Men han har ikke iscenesatt sin egen kidnapping. Og dersom han har gjort det – jeg vet han ikke har det, men la oss for hypotesens skyld late som om han har gjort det – da er han i sikkerhet, og vi behøver ikke deg. Hvis dette er et slags grusomt bedrag, så finner vi snart nok ut av det. Men hvis sønnen min er i fare, er denne tankegangen noe jeg ikke har råd til å sløse bort tiden min på.»

Myron nikket. Hun hadde et poeng. «Jeg forstår,» sa han.

«Bra.»

«Har du ringt vennen hans etter at du hørte om kidnappingen? Han du trodde han kanskje var hos?»

«Matthew Squires, ja.»

«Hadde Matthew noen anelse om hvor han var?»

«Ingen.»

«Og de er nære venner?»

«Ja.»

«Veldig nære?»

Hun rynket pannen. «Ja, veldig.»

«Ringer Matthew ofte hit?»

«Ja. Eller de snakker sammen via e-post.»

«Jeg trenger Matthews telefonnummer,» sa Myron.

«Men jeg sa nettopp at jeg allerede har snakket med ham.»

«Bær over med meg,» sa Myron. «OK, la oss repetere litt. Når var siste gang du så Chad?»

«Samme dag som han forsvant.»

«Hva skjedde?»

Hun rynket pannen igjen. «Hva mener du med hva skjedde? Han dro på sommerskole. Siden har jeg ikke sett ham.»

Myron gransket henne. Hun stanset opp og kikket en anelse for besluttsomt tilbake på ham. Det var noe her som ikke helt stemte. «Har du ringt skolen,» spurte han, «for å undersøke om han var der den dagen?»

«Det tenkte jeg ikke på.»

Myron sjekket klokken. Fredag. Fem på ettermiddagen. «Jeg tviler på om det fortsatt er noen der, men gjør et forsøk. Har du mer enn én telefonlinje?»

«Ja.»

«Ikke ring på den linjen kidnapperen ringte inn på. Jeg vil ikke ha den linjen opptatt, i tilfelle han ringer tilbake.»

Hun nikket. «OK.»

«Har sønnen din noen kredittkort eller minibankkort eller noe sånt?»

«Ja.»

«Jeg trenger en liste. Inkludert numrene, hvis du har dem.»

Hun nikket igjen.

Myron sa: «Jeg skal ringe til en venn av meg og se om det ikke er mulig å få opp en synlig identitet på de som ringer denne linjen. Til han ringer tilbake. Jeg antar Chad har en datamaskin?»

«Ja,» sa hun.

«Hvor er den?»

«Oppe på rommet hans.»

«Jeg kommer til å laste ned alt som er på den til kontoret mitt via modemet hans. Jeg har en assistent som heter Esperanza. Hun vil gå gjennom det og se hva hun kan finne.»

«Som hva da?»

«Det har jeg rett og slett ingen anelse om. E-poster. Korrespondanse. Fora han deltar i. Alt som kan gi oss en ledetråd. Det er ikke en særlig vitenskapelig prosess. Hvis man bare sjekker mange nok ting, vil det kanskje dukke opp noe.»

Linda tenkte et øyeblikk på det. «OK,» sa hun.

«Hva med deg, Mrs. Coldren? Har du noen fiender?»

Hun smilte svakt. «Jeg er rangert som verdens beste kvinnelige golfspiller,» sa hun. «Det gir meg en god del fiender.»

«Er det noen du kan tenke deg som kan ha gjort dette?»

«Nei,» sa hun. «Ingen.»

«Hva med mannen din? Er det noen som hater mannen din nok?»

«Jack?» Hun hostet opp en liten latter. «Alle elsker Jack.»

«Hva skal det bety?»

Hun ristet bare på hodet og vinket avvisende til ham.

Myron stilte noen flere spørsmål, men det var ikke mer han kunne grave fram. Han spurte om han kunne gå opp på Chads rom, og hun viste ham veien opp trappen.

Det første Myron så da han åpnet Chads dør, var trofeene. Det var mange av dem. Alle var golftrofeer. Bronsefiguren på toppen av dem var en mann som sto vridd i posisjon etter å ha slått ballen, med golfkøllen over skulderen og hodet høyt hevet. På enkelte av trofeene hadde den lille mannen en golfkaps på seg. På andre hadde han kort, krøllete hår, som Paul Hornung på gamle fotballopptak. To golfvesker av lær sto i hjørnet til høyre, begge overfylt av køller. Fotografier av golfspillerne Jack Nicklaus, Arnold Palmer, Sam Snead og Tom Watson dekket veggene. Utgaver av Golf Digest lå strødd utover gulvet.

«Spiller Chad golf?» spurte Myron.

Linda Coldren bare så på ham. Myron møtte blikket hennes og nikket skarpsindig.

«Det er denne deduksjonsevnen min,» sa han. «Den kan virke foruroligende på enkelte mennesker.»

Hun smilte så vidt. Lindringsmiddelet Myron slo til igjen, samtalekunstens innsiktsfulle mester. «Jeg skal prøve å behandle deg på samme måte likevel,» sa hun.

Myron tok et skritt mot trofeene. «Er han god?»

«Veldig god.» Hun snudde seg plutselig rundt og ble stående med ryggen vendt mot rommet. «Er det noe mer du trenger?»

«Ikke med det samme.»

«Jeg går ned igjen.»

Hun ventet ikke på hans velsignelse.

Myron gikk inn på rommet. Han sjekket svareren på Chads telefon. Tre beskjeder. To fra ei jente som het Becky. Det kunne høres ut som om hun var en temmelig god venninne. Hun ringte bare for å si hei, liksom, for å høre om han kanskje på en måte hadde lyst til å gjøre noe denne helgen eller noe? Hun og Millie og Suze hadde liksom tenkt å dra til Heritage, ikke sant, og hvis han ville komme, så ja, ikke sant, du vet. Myron smilte. Tidene forandret seg kanskje, men ordene kunne like gjerne ha kommet fra ei jente Myron gikk på videregående sammen med, eller faren hans eller faren til faren hans. Generasjonene kommer og går. Musikken, filmene, språket og moten forandrer seg. Men det er bare ytre stimuli. Bak de posete buksene eller den særegne frisyren var pubertetens engstelser, behov og følelse av utilstrekkelighet skremmende uforanderlige.

Den siste oppringningen var fra en fyr som het Glen. Han ville vite om Chad hadde lyst til å spille golf på «The Pine» denne helgen, ettersom Merion var opptatt på grunn av Open-turneringen. «Pappa,» forsikret Glens sossete stemme Chad på båndet, «kan skaffe oss utslagstid uten problemer.»

Det var ingen beskjeder fra Chads gode kompis Matthew Squires.

Han klikket på datamaskinen. Windows 95. Kult. Det brukte Myron også. Myron så umiddelbart at Chad Coldren brukte America Online som e-post-tjeneste. Perfekt. Myron klikket på TILKOBLING. Modemet startet opp og lagde skurrelyder i noen sekunder. En stemme sa: «Velkommen. Du har e-post.» Et titalls beskjeder ble automatisk lastet ned. Den samme stemmen sa: «Ha det bra.» Myron sjekket Chads e-postadressebok, og fant Matthew Squires e-postadresse. Han skummet gjennom de nedlastede beskjedene. Ingen av dem var fra Matthew.

Interessant.

Det var selvfølgelig fullt mulig at Matthew og Chad ikke var så nære venner som Linda Coldren trodde. Det var også fullt mulig at selv om de var det, så hadde ikke Matthew vært i kontakt med vennen sin siden onsdag – selv om vennen etter alt å dømme hadde forsvunnet uten forvarsel. Slikt skjer.

Det var likevel interessant.

Myron plukket opp Chads telefon og trykket på gjenta siste nummer. Fire ring senere hørtes en innspilt stemme. «Du har kommet til Matthew. Legg igjen beskjed eller la være. Opp til deg.»

Myron la på uten å legge igjen beskjed (det var, tross alt, «opp til ham»). Hm. Chads siste oppringning var til Matthew. Det kunne være av betydning. Eller det behøvde ikke ha noe med noe å gjøre. Myron var uansett raskt i ferd med å komme ingen steder.

Han plukket opp Chads telefon og ringte kontoret. Esperanza svarte på andre ring.

«MB SportsReps.»

«Det er meg.» Han satte henne inn i saken. Hun lyttet uten avbrytelser.

Esperanza Diaz hadde jobbet for MB SportsReps siden etableringen. For ti år siden, da Esperanza bare var atten år gammel, hadde hun vært dronningen av kabel-tv hver søndag morgen. Nei, hun hadde ikke vært på TV-shop, selv om programmet hennes gikk samtidig som mange varianter av TV-shop, særlig den der de reklamerte for magemuskeltreneren som hadde en slående likhet med et middelaldersk torturinstrument. Esperanza hadde i stedet vært en profesjonell fribryter ved navn Lille Pocahontas, den sensuelle indianerprinsessen. Med sin nette, lille, smidige figur kun tilslørt av en bikini i semsket skinn hadde Esperanza blitt kåret til FLOWs (Fabulous Ladies of Wrestling) mest populære fribryter tre år på rad – eller, som utmerkelsen offisielt var kjent som, «baben du har mest lyst til å få ned i en full nelson». Til tross for dette var Esperanza en jordnær dame.

Da han var ferdig med å fortelle henne om kidnappingen, var Esperanzas første vantro ord: «Win har en mor?»

«Jepp.»

Pause. «Der røk teorien min om at han ble klekket ut av et demon-egg.»

«Ha-ha.»

«Eller teorien om eggutklekkingseksperimentet som slo grusomt feil.»

«Du er ikke mye til hjelp.»

«Hva slags hjelp trenger du?» svarte Esperanza. «Jeg liker Win, det vet du. Men gutten er – hva er den offisielle psykiatriske betegnelsen igjen? – ko-ko.»

«Den ko-koen reddet livet ditt en gang,» sa Myron.

«Ja, men du husker hvordan han gjorde det,» parerte hun.

Det gjorde Myron. En mørk bakgate. Wins spesialtilpassede kuler. Hjernemasse som virvlet rundt som konfetti på karneval. Klassisk Win. Effektiv, men ytterliggående. Som å smekke til et insekt med kran og rivingskule.

Esperanza brøt den lange stillheten. «Som jeg sa i sted,» begynte hun forsiktig, «ko-ko.»

Myron ville forandre samtaleemnet. «Er det noen beskjeder?»

«En million omtrent. Men ikke noe som ikke kan vente.» Så spurte hun: «Har du truffet henne?»

«Hvem?»

«Madonna,» sa hun utålmodig. «Hvem tror du? Wins mor.»

«Én gang,» sa Myron mens han gikk gjennom det i hukommelsen. For mer enn ti år siden. Han og Win hadde faktisk inntatt middag på Merion. Win hadde ikke snakket med henne ved den anledningen. Men hun hadde snakket til ham. Minnet fikk Myron til å vri seg på nytt.

«Har du fortalt Win om dette ennå?» spurte hun.

«Niks. Noen gode råd?»

Esperanza tenkte seg om et øyeblikk. «Gjør det på telefonen,» sa hun. «På veldig trygg avstand.»