Wilbur A. Smith

Oppgjør i jungelen

Oversatt av Finn Aasen

Wilbur A. Smith

Oppgjør i jungelen

Oversatt av Finn Aasen

FORORD

Jeg skal ikke benekte at denne beretningen er inspirert av aksjonen under den første verdenskrig, da den tyske handelsskip-jegeren Königsberg ble senket i Kikunyakanalen i Rufiji-deltaet av skip fra Royal Navy.

Imidlertid vil jeg på det kraftigste benekte at de skurker og kjeltringer som er skildret i min fortelling, har den ringeste likhet med noen medlemmer av den gruppe menn som medvirket til Königsbergs tilintetgjørelse. Spesielt vil jeg på det mest bestemte tilbakevise enhver antydning om at Flynn Patrick O’Flynn er basert på den tapre oberst «Jungle Man» Pretorius’ karakteregenskaper – en mann som de facto gikk om bord i Königsberg, forkledd som en innfødt bærer, og pekte ut målet for kanonene på Hans Majestets krigsskip Severn og Mersey.

Jeg vil få uttrykke min takknemlighet til tidligere kapteinløytnant Mathers i Royal Navy for hans assistanse i forbindelse med mine undersøkelser.

FØRSTE DEL

1

Flynn Patrick O’Flynn var krypskytter av profesjon og drev med ulovlig elefantjakt, og med kledelig beskjedenhet innrømmet han at han var den dyktigste elefantjegeren på Afrikas østkyst.

Rachid El Keb drev med eksport av edelstener, kvinner til haremene og rikmannshusene i Arabia og India, og dessuten eksporterte han illegalt elfenben, men dette innrømmet han bare overfor klienter han visste kunne holde tett med det. For alle andre var han en rik og respektabel skipsreder med en flåte av mindre båter som gikk i kystfart.

En ettermiddag i monsuntiden i 1912 satt Flynn og Rachid i bakværelset til El Kebs butikk i araberkvarteret i Zanzibar og pratet og drakk te av små messingbeger. Den varme teen fikk Flynn til å svette mer enn vanlig. Varmen i rommet var så fuktig at fluene krøp rundt halvt svimeslåtte i det lave taket.

«Hør her, Kebby, nå låner du meg en av disse forbannede småbåtene dine, så skal jeg sørge for å laste den så full av elfenben at den nesten synker.»

«Å jaså?» sa El Keb forsiktig og fortsatte å vifte seg dovent med viften av palmeblad. Ansiktet hans kunne minne om en lur, gammel papegøye. På haken vokste et grissent geiteskjegg.

«Si meg oppriktig, har jeg snytt deg noen gang?» spurte Flynn irritert.

«He! Hm!» sa El Keb.

«Men ser du ikke det storslagne i denne planen? Den har noe genialt over seg … ja, noe …» Flynn lette etter et dekkende ord. «Den har noe napoleonsk, ja, noe cesarisk over seg.»

«Tja,» sa El Keb og skjenket seg mer te. «Det er bare det at jeg i så fall blir nødt til å risikere å miste en seksti fots dhow som er verd sine …» – det var tydelig at han forhøyet summen – «to tusen engelske pund.»

«Ja vel, men med sjanser til å tjene tyve tusen,» innskjøt Flynn fort, og El Keb fikk et drømmende smil rundt munnen.

«Mener du profitten blir så stor?» spurte han.

«Jeg regner heller for lavt. Bevares vel, Kebby, det har ikke vært løsnet et skudd i Rufiji-bekkenet på tyve år. Du vet pokker så godt at det er Der Kaisers eget jaktreservat. Det er så tjukt med elefanter der at du kan drive dem sammen som en flokk sauer.» Ubevisst krummet Flynn den høyre pekefingeren og krøkte den fort, som om den klemte seg rundt en avtrekker.

«Det er den rene dårskap,» hvisket El Keb, men tanken på gullet gjorde ham mildere stemt. «Du mener altså å seile fra kysten og oppover Rufiji-floden, heise Union Jack på en av øyene i deltaet og laste dhowen til randen med tysk elfenben? Dårskap!»

«Tyskerne har ikke formelt annektert én av de øyene, og jeg rekker å komme både inn og ut av territoriet før Berlin får sendt sitt første protesttelegram til London. Med ti av mine jegere til hjelp rekker jeg å laste dhowen til randen med elfenben på et par uker.»

«Men tyskerne vil sende en kanonbåt før det er gått en uke. De har Blücher liggende ved Dar-es-Salaam med dampen oppe. Det er en tung krysser med ni toms kanoner.»

«Men vi vil være under proteksjon av det britiske flagget. De våger ikke å røre oss – ikke på åpent hav – ikke nå, slik stillingen er mellom England og Tyskland.»

«Mr. O’Flynn, jeg har forstått det slik at du er amerikansk borger?»

«Ja, det kan du være viss på jeg er.» Flynn rettet seg opp med en stolt mine.

«Da vil du trenge en britisk kaptein på dhowen.» El Keb grunnet en stund og strøk seg gjennom skjegget.

«Jøsses, Kebby, tror du virkelig jeg er så stor idiot at jeg vil seile den dhowen din selv?» Flynn så helt skuffet ut. «Å nei, jeg skal nok finne en annen som kan klare å lure båten din forbi den keiserlige tyske flåten. Jeg for min del akter å gjøre min entré fra mitt hovedkvarter i portugisisk Mosambik – og min sorti samme vei.»

«Tilgi meg.» El Keb smilte igjen. «Jeg undervurderte deg.» Han reiste seg fort. Den praktfulle, juvelbesatte dolken som var festet til midjen hans, mistet noe av sin imponerende prakt på grunn av det hvite, men skitne lendekledet hans. «Mr. O’Flynn, jeg tror jeg har den rette mann til å føre dhowen for deg. Men først er det nødvendig å endre hans finansielle status, slik at han blir villig til å påta seg oppgaven.»

2

En lærpung med gull-sovereigner hadde vært den krumtapp Sebastian Oldsmiths fortumlede liv dreide seg om. Han hadde fått den av faren den gang han hadde meddelt familien at han aktet å emigrere til Australia for å tjene seg en formue i ulltraden. Denne pungen hadde vært en trøst for ham under reisen fra Liverpool til Kapp Det gode håp, hvor skipperen uten videre hadde satt ham i land etter at Sebastian hadde inngått en mesallianse med datteren til en gentleman som var på vei til Sydney for å tiltre sin stilling som guvernør i New South Wales.

Selv om sovereignenes antall etter hvert var blitt mindre, hadde han tross alt beholdt en del av dem gjennom en rekke uhell, inntil han nå våknet i Zanzibar i et kvelende varmt og skittent rom, og oppdaget at lærpungen, pengene og en del introduksjonsbrev fra hans far til noen prominente ullhandlere i Sydney var borte.

Det streifet Sebastian, der han satt på sengekanten, at brevene ikke hadde noen verdi i Zanzibar, og med økende sinnsforvirring begynte han å reflektere over hva grunnen kunne være til at han var så langt ute av kurs. Han rynket pannen mens han anstrengte seg for å få i gang tankevirksomheten. Han hadde en høy, intelligent tenkerpanne og en frodig manke av mørkt krøllet hår. Øynene var mørkebrune, nesen lang og rett og haken fast, men munnen var følsom. I sitt toogtyvende år hadde Sebastian et ansikt som minnet om en ung magister ved Oxford – hvilket kanskje beviser hvor misledende et menneskes utseende kan være. De som kjente ham godt, ville blitt forbauset over at Sebastian på sin ferd til Australia hadde nådd så langt som til Zanzibar.

Han oppgav de mentale anstrengelser som allerede hadde gitt ham en lettere hodepine, reiste seg fra sengekanten med nattskjorten flagrende rundt leggene og begynte for tredje gang å lete rundt i hotellrommet etter pungen. Til tross for at han hadde lagt pungen under madrassen før han gikk til sengs kvelden før, endevendte han på ny vannmuggen og kikket ned i den. Så endevendte han kofferten og rystet ut den siste skjorten. Etterpå kravlet han under sengen, kikket under matten av kokusfiber og undersøkte hvert eneste hull i det råtne gulvet før han gav seg over til fortvilelsen.

Da han hadde barbert seg, gnidd veggedyrbittene inn med spytt og tatt på seg bukser, vest og jakke, plagg som viste tegn til reisetretthet, børstet han skalken, plasserte den forsiktig på krøllene, tok sin spaserstokk i den ene hånden og kofferten i den andre og gikk ned trappen og ut i den varme, travle vestibylen på Hotel Royal.

«Jeg vil gjerne få meddele,» sa han og hilste på den vesle araberen bak resepsjonsdisken, «jeg vil gjerne meddele Dem at det later til at jeg har mistet mine penger.»

Det ble stille i vestibylen. Kelnerne som kom bærende med sine brett på vei mot hotellets veranda, stanset og snudde seg mot Sebastian med fiendtlig nysgjerrighet, som om han hadde erklært at han var angrepet av spedalskhet.

«Jeg antar de er stjålet,» fortsatte han og smilte bredt. «Det får man kalle en penibel situasjon.»

Stillheten ble brutt ved at perleforhenget inn til kontoret ble skjøvet fort til side og hinduen, som var hotellets eier, gjorde sin entré. «Mr. Oldsmith, hva med Deres regning?»

«Å, regningen? Ja vel, la oss ikke hisse oss opp over den. Jeg mener, det hjelper ikke å bli hissig. Hva mener De?»

Hotelleieren var åpenbart av en annen mening. Han ropte og skrek av indignasjon, og det så høyt at det ble hørt ute på verandaen, hvor ti–tolv personer allerede hadde begynt sin kamp mot heten og tørsten. De kom myldrende inn i vestibylen med nyfiken interesse.

«De skylder for ti dager. Nesten hundre rupis.»

«Å, ja visst. Det var nok meget ubeleilig, forstår jeg.» Sebastian smilte igjen bredt, denne gang av fortvilelse, og nå føyde det seg en ny røst til de andre surrende stemmene.

«Stopp en halv der.» Både Sebastian og hinduen snudde seg mot en stor, middelaldrende mann med rødt ansikt som snakket en pussig blanding av irsk og amerikansk. «Hørte jeg feil, eller kalte De Dem Mr. Oldsmith?»

«Det er korrekt, sir.» Sebastian forstod instinktivt at her hadde han funnet en alliert.

«Det er et sjeldent navn. De skulle vel ikke være i familie med Mr. Francis Oldsmith som er ullhandler i Liverpool?» spurte Flynn O’Flynn høflig. Han hadde lest gjennom Sebastians introduksjonsbrev, som han hadde fått utlevert av Rachid El Keb.

«Du milde himmel!» ropte Sebastian gledestrålende. «Kjenner De min far?»

«Om jeg kjenner Francis Oldsmith?» Flynn lo elskverdig. Så ble han med ett alvorlig. «Vel, jeg kjenner ham ikke personlig, men jeg kjenner ham meget godt av omtale. Jeg var selv en gang i ullbransjen.» Flynn snudde seg gemyttlig mot hotelleieren og sendte en sterk dunst av gin i fjeset hans. «Var det hundre rupis De sa?»

«Ja, det er regningen, Mr. O’Flynn.» Hotelleieren virket straks mer fortrøstningsfull.

«Mr. Oldsmith og jeg ønsker å ta en drink på verandaen. De kan bringe regningen ut til oss.» Flynn la et par sovereigner på disken, de samme sovereignene som nyss hadde hvilt så fredelig under Sebastians madrass.

Med støvlene makelig plassert på den lave verandamuren betraktet Sebastian havnen over brilleglassene. Han var ikke av dem som drakk meget, men på grunn av Flynn O’Flynns omsorgsfulle sympati kunne han ikke godt være prippen og si nei til gjestevennligheten. Mens han satt der, flerdoblet fartøyene på havnen seg på en mirakuløs måte. Hvor han for litt siden bare hadde sett en bredmaget liten dhow som kom seilende inn på havnen, så han nå tre nøyaktig like dhower komme seilende i formasjon. Han lukket det ene øyet og nistirret, og det lyktes ham å redusere de tre båtene tilbake til én. Mildt lettet over dette vendte han oppmerksomheten mot sin nye venn og forretningspartner, som hadde påtvunget ham så store kvanta gin.

«Mr. O’Flynn,» sa han med verdighet, og snøvlet litt med ordene.

«Du behøver ikke å titulere meg mister, Bassie. Kall meg bare Flynn – det rimer på gin.»

«Flynn,» sa Sebastian. «Det er vel ikke noe muggent ved alt dette?»

«Hva mener du med muggent, kamerat?»

«Jeg mener,» sa Sebastian og rødmet lett. «Det er ikke noe illegalt ved dette?»

«Nei, hør en gang, Bassie!» Flynn var dypt rystet. «Hva tror du om meg? Tror du jeg er en kjeltring?»

«Nei, selvsagt ikke, Flynn,» sa Sebastian og rødmet enda dypere. «Jeg tenkte bare – vel, alle disse elefantene vi skal skyte, de må da tilhøre noen. Er det ikke tyske elefanter?»

«Bassie, nå vil jeg vise deg noe.» Flynn satte fra seg glasset, lette i innerlommen på tropedressen sin og trakk opp en konvolutt. «Les det, kamerat.»

Øverst på det simple skrivepapiret stod det: «Kaiserhof. Berlin, 10.06.1912, og under stod det:

Kjære Mr. Flynn O’Flynn

Jeg er sterkt bekymret for alle disse elefantene nede i Rufiji-bekkenet som spiser opp alt gresset, velter trær og andre ting, så hvis De har tid og anledning, ønsker jeg at De vil dra dit og skyte noen av dem fordi de tramper ned og spiser opp gresset, og velter trærne.

Ærbødigst

Wilhelm III

Keiser av Tyskland

En vag uro tok form i gindisen som hadde senket seg over Sebastians hjerne. «Hvorfor skrev han til deg?»

«Fordi han vet at jeg er den beste elefantjegeren i verden.»

«Man skulle tro at han kunne skrive litt bedre engelsk,» mumlet Sebastian.

«Er det noe galt med engelsken hans?» spurte Flynn irritert. Han hadde brukt atskillig tid på å forfatte brevet.

«Vel, jeg sikter til dette med å spise opp gresset – han gjentar det to ganger.»

«Vel, men en må huske på at han er tysker. Tyskerne er ikke så flinke til å skrive engelsk.»

«Nei, det tenkte jeg ikke på.» Sebastian så lettet ut og løftet glasset. «Vel, skål for god jakt.»

«Ja, en skål for god jakt,» sa Flynn og tømte glasset.

3

Sebastian holdt et fast grep i rekken med begge hender, der han stod på dekket av dhowen og stirret ut over de milevide strekninger av saltvann som strakte seg mot Afrikas ruvende kyst. Monsunen hadde reist bølger som fikk sjøen til å skinne indigoblått, og skumsprøyten drev mot ansiktet hans. Innunder land lå mangrovesumpene med sine råtnende røtter og lutet seg utover det friske saltvannet og sendte ut en bedervet dunst, som av dyrekadavere. Sebastian gren på nesen mens han lette etter en mulighet til å slippe inn i det labyrintiske Rufiji-deltaet.

Han rynket pannen mens han forsøkte å rekonstruere admiralitetskartet i fantasien. Rufiji-floden strømmet ut i havet gjennom ti–tolv forskjellige elveleier, fordelt over et førti miles bredt område, og i dette deltaet hadde floden gjennomskåret fastlandet og dannet nærmere hundre småøyer.

Tidevannsbølgen trengte sine femten miles oppover deltaet, forbi mangrovesumpene og helt opp til det vidstrakte gresslandet. Det var i disse sumpmarkene at elefantflokkene søkte hen for å slippe unna riflene og de innfødtes pil og bue. Der søkte de tilflukt for den tyske keisers dekreter og kunne føle seg noenlunde trygge på grunn av det ufremkommelige terrenget.

Araberen som var skipper på dhowen – en fyr som så ut til å kunne være både en kjeltring og en morder – ropte en rekke ordrer på sitt syngende språk, og Sebastian snudde seg for å følge med på den kompliserte manøveren for å stagvende den klossete skuta. Halvnakne sjøfolk kom deisende ned fra riggen og samlet seg rundt den seksti fot lange bommen av teaktre. Nakne føtter klasket mot det skitne dekket mens de fikk gibbet bommen. Det knakte i skrog og takkelasje som i en verkbrudden olding. Så la skuta seg opp mot vinden igjen med kurs mot land. Denne nye krengningen, sammen med den råtne lukten fra sumpene og stanken fra slagvannet i kjølsvinet, grep tak i Sebastians innvoller. Han tok et fast tak i rekken og merket at svetteperlene spratt frem som blemmer på pannen, bøyde seg frem, og mens mannskapet kom med fleipende kommentarer, ofret han til Neptun. Han klamret seg fremdeles til rekken da dhowen tok en ny overhaling i flodmunningens strømvirvler, før den gled inn i smulere vann i den sydligste kanalen av Rufiji-bassenget.

Fire dager senere satt Sebastian med korslagte ben på et tykt bokharateppe på dekket. Ved siden av ham satt skipperen på dhowen. På fingerspråket forklarte de hverandre at ingen av dem ante hvor de befant seg. Dhowen lå for anker i en grunn kanal som på begge sider var omgitt av mangrovene med sine forvridde og deformerte stammer. Følelsen av å være ensom og fortapt var ikke ny for Sebastian, og han godtok derfor situasjonen med en viss resignasjon. Skipperen, derimot, som kjente kysten fra Aden til Calcutta og tilbake til Zanzibar som sin egen lomme, var ikke fullt så stoisk. Han hevet blikket mot himmelen og bad til Allah at han måtte gå i forbønn hos djinnen som voktet over den forbannede labyrinten, som fikk vannet til å strømme på så selsomme, unaturlige måter og forandret øyenes og mudderbankenes formasjoner.

Opphisset av sin egen veltalenhet hoppet han opp på relingen og skrek i trass mot de dystre mangrovene, og det så høyt at svermer av ibisfugler flakset opp og kretset rundt og rundt i hetedisen over dhowen. Så slengte han seg ned på teppet igjen og nistirret på Sebastian med et ondskapsfullt blikk.

«Dette er i hvert fall ikke min skyld!» sa Sebastian og unngikk blikket hans. Så tok han igjen frem draftet, brettet det ut på dekket og satte pekefingeren på den øya som Flynn O’Flynn hadde tegnet en sirkel rundt for å markere møtestedet. «Jeg synes nok det er Deres oppgave å finne stedet. Er det kanskje ikke De som er skipper?»

Skipperen sendte en sint spyttstråle i dekket, og Sebastian føk opp.

«Hør en gang, det hjelper ikke å bråke sånn! La oss oppføre oss som gentlemen.»

Skipperen harket opp en klyse til og sendte den midt i sirkelen på Sebastians kart. Så reiste han seg og stavret bort til mannskapet, som stod i en klynge under poopen.

I den korte skumringen summet moskitoene som en lett tåkesky rundt Sebastians hode, mens han lyttet til araberne som mumlet seg imellom. Han merket seg at de rett som det var skulte temmelig olmt på ham. Da mørket senket seg over skuta, søkte han dekning under fordekket, for han ante at de ville gå løs på ham. Som forsvarsvåpen hadde han spaserstokken av ibenholt. Han la den i fanget og satt med ryggen mot rekken helt til det var belgmørkt. Så skiftet han lydløst stilling og krøkte seg ned bak en av vanntønnene som var surret fast til foten av masten.

Det tok tid før de kom. Nesten halve natten var gått, før han hørte sakte, listende skritt av nakne føtter over dekksplankene. Det svarte, tette mørket var fylt av lydene inne fra sumpene, den jevne kvekkingen av frosker, summingen av insekter og de prustende og plaskende lydene av en flodhest. Det var derfor ikke lett for ham å avgjøre hvor mange de var. Han stirret intenst ut i mørket og lyttet anspent.

Skjønt Sebastian aldri hadde tatt noen avgangseksamen ved universitetet, hadde han representert Rugby som bokser i lett tungvekt og vært litt av en champion i cricket. Han kunne ikke nekte for at han var redd, men samtidig hadde han tillit til sine egne krefter. Hver muskel var i helspenn, og han var våken og kampklar. Han grep rundt stokken han hadde lagt på dekket foran seg. Hånden streifet en sekk med kokosnøtter som var tenkt som et reservelager i tilfelle de slapp opp for drikkevann. Kjapt åpnet han sekken og fikk tak i en av de harde, runde hamsene.

«Ikke fullt så lett å håndtere som en cricket-ball,» mumlet han for seg selv og lot kokosnøtten suse inn i mørket. Effekten var overveldende, og snikmorderne trakk seg tilbake i vill forvirring.

«Kom an, karer!» brølte Sebastian og lot en ny kokosnøtt suse mot dem.

Så valgte han ut en tyngre kokosnøtt og skulle akkurat til å kyle den av gårde, da en stikkflamme skjøt opp fra akterdekket og noe vislet forbi hodet hans.

Jøss, de bruker skytevåpen! tenkte han, og plutselig husket han den gamle musketten han hadde sett skipperen pusse og gni på den dagen de forlot Zanzibar. Nå begynte Sebastian å komme virkelig i kok. Han spratt opp og pælmet kokosnøtten av all kraft.

«Skal dere slåss, så slåss som mannfolk!» brølte han.

Det ble stille en stund mens skipperen var opptatt med å lade den gamle muskedunderen sin igjen. Så kom et nytt drønn, en ny stikkflamme, og nok en kule hvinte over hodet på Sebastian.

Og slik fortsatte kampen mellom Sebastian og mannskapet i mørket like til dagen begynte å gry – en kamp som vekslet mellom susende kokosnøtter, høye skrik og eder og susende kuler. Sebastian klarte å holde stand. Han scoret fire smertehyl og ett støtt, mens skipperen fortsatte å lade muskedunderen og knalle løs så en del av takkelasjen raste i dekket.

Etter hvert som dagen grydde, ble Sebastians situasjon forverret, for nå var skipperen i stand til å sikte bedre. Det resulterte i at Sebastian stadig oftere måtte søke dekning bak kokoslasten. Dessuten var han fullstendig utmattet, og den høyre armen og skulderen verket. Han hørte det arabiske mannskapet snike seg stadig nærmere. Når det ble fullt dagslys, ville de omringe og overmanne ham, takker være sin tallmessige overlegenhet.

Mens han tok en hvilepause og ventet på den siste, avgjørende omgangen, stirret han mot daggryet. Himmelen begynte alt å flamme iltert gjennom disen over sumpene og fikk vannflaten til å gløde, mens mangrovene fremdeles ruvet i mørket rundt dhowen.

Sebastian hørte en plaskende lyd lenger oppe i flodløpet, antagelig en eller annen svømmefugl. Han stirret i retning av lyden, hørte det plaske igjen og kvakk til.

Bak muren av mangrovene dukket det opp en kano, og oppreist i baugen, med en dobbeltløpet elefantrifle under armen og krittpipa stikkende ut av det røde fjeset, stod Flynn O’Flynn.

«Hva i helvete er det som foregår her?» brølte han. «Driver dere krig? Jeg har ventet en hel uke på dere.»

«Pass opp, Flynn,» ropte Sebastian. «Det svinet har gevær!»

Skipperen hadde reist seg og så nervøst mot Flynn. Han angret allerede at han hadde vært så dum å forsøke å kvitte seg med engelskmannen for å slippe bort fra sumpene, og nå gikk hans verste anelser i oppfyllelse. Men ettersom han først hadde engasjert seg i det, var det ingen vei tilbake. Han la muskedunderen til skulderen og tok sikte på O’Flynn i kanoen. Skuddet braket, en kruttsky skjøt ut av løpet, men kulen traff vannflaten langt bak kanoen. Ekkoet av skuddet ble overdøvet av knallet fra O’Flynns rifle. Han skjøt, uten å ta krittpipa ut av munnen, og den smale kanoen krenget faretruende på grunn av rekylen.

Den grovkalibrede kulen traff skipperen med en kraft som fikk de hvite klærne hans til å blafre som tørt papir. Turbanen deiste av hodet hans idet han ble kastet bakover over rekken og i vannet med et plask. Da han kom opp, ble han liggende med ansiktet ned, mens det hvite lendekledet bulet som en ballong rundt ham. Så grep strømmen tak i ham, og langsomt drev han bort. Mannskapet ble stående, taust og lamslått av skrekk.

Men O’Flynn hadde alt glemt det hele. Han stirret opp på Sebastian og ropte: «Dere kommer en uke for sent! Jeg har ventet på dere. La oss få opp flagget og sette i gang.»

4

Den formelle anneksjonen av Flynn O’Flynns øy fant sted følgende morgen, da det ennå var forholdsvis kjølig. Det hadde tatt Flynn noen timer å overbevise Sebastian om nødvendigheten av å okkupere øya på vegne av den britiske krone, og dette lyktes ham ved å la Sebastian spille rollen som empire builder. Han antydet noen smigrende sammenligninger mellom Clive of India og Sebastian Oldsmith of Liverpool.

Det neste problem var hvilket navn de skulle gi øya. Dette ble årsak til et mindre tvistemål mellom britiske og amerikanske synspunkter. Flynn holdt hårdnakket på at den skulle hete «New Boston» – noe som gjorde Sebastian meget fortørnet og fikk hans patriotisme til å flamme opp.

«Nei, nå får du ta rev i seilene, kamerat,» protesterte han.

«Hva er i veien med å kalle den New Boston?»

«For det første skal besittelsen legges under Storbritannias krone.»

«New Boston låter i hvert fall liflig i mine ører,» sa O’Flynn. Sebastian grøsset. «Jeg tror … vel, det lyder ikke passende.

Boston, var ikke det den byen hvor denne krangelen om teen fant sted?»

Diskusjonen ble stadig hissigere etter hvert som O’Flynn sørget for at ginen sank i flasken. Til slutt reiste Sebastian seg på gulvteppet i skipperens kahytt, og det gnistret i øynene hans av patriotisk indignasjon. «Hvis du ikke har noe imot å bli med ut på dekket,» erklærte han høytidelig, «så kan vi skvære opp saken der.»

«Helledussen, din idiot. Deg kan jeg gjøre kålrabistappe av før du får sukk for deg.»

«Det, sir, er din mening. Jeg advarer deg. Jeg fikk mange lovord den gang jeg bokset i lett tungvekt.»

«Bah, hold nå opp med det der,» sa Flynn, rystet oppgitt på hodet og kapitulerte. «Hva spiller det for rolle hva vi kaller denne forbannede øya? Sett deg for guds skyld. Her, la oss skåle for hva som helst du ønsker å kalle øya.»

Sebastian satte seg på teppet igjen og tok aller nådigst imot kruset Flynn rakte ham. «Vi skal kalle øya …» Han tok en melodramatisk pause. «Vi kaller den New Liverpool,» sa han og løftet kruset.

«Du er kanskje ikke så verst likevel,» sa Flynn, og resten av kvelden feiret de den nye kolonien. Da dagen grydde, ble de to imperiebyggerne padlet i land av to av Flynns jegere.

Kanoen landet på en smal, gjørmet strand av New Liverpool og det så brått at de begge mistet balansen, ramlet over ende i bunnen av kanoen og måtte hjelpes i land av roerne.

Sebastian hadde dresset seg opp for anledningen, men var såpass beruset at han ikke klarte å knappe vesten riktig. Mens han plundret med knappene, stirret han rundt seg.

Nå da tidevannet var høyt, var øya ikke mer enn en kilometer lang og omtrent halvparten så bred, og det høyeste punktet hevet seg ikke mer enn tre meter over Rufiji-floden. De befant seg femten miles ovenfor flodmunningen, hvor mangroveskogen var blitt grisnere og hadde måttet vike for høyt elefantgress og slanke flaskepalmer.

Flynns jegere hadde tråkket opp en lysning i elefantgresset og bygd ti–tolv gresshytter mellom palmene på øya. En av palmene var vissen, og stammen stod igjen. Flynn pekte på den med en ustø finger.

«Det er flaggstangen,» snøvlet han, grep Sebastian i armen og skjøv ham fremover mot palmen.

Med et grep i vesten med den ene hånden og med Union Jack under den andre armen følte Sebastian hvordan fedrelandsfølelsen begynte å svulme i brystet, der han stirret opp mot den slanke palmestammen.

«La meg være,» mumlet han og fridde seg fra Flynns grep. «Dette må utføres korrekt. Det er en høytidelig anledning – meget høytidelig!»

«Ta deg en drink,» sa Flynn og rakte ham ginflasken. Da Sebastian vinket avvergende, tok han selv en støyt.

«Man bør ikke drikke ved en så høytidelig anledning,» sa Sebastian. «Det passer seg ikke.»

Flynn fikk slurken i vrangstrupen, hostet og klappet seg på brystkassen.

«Vi må stille opp mennene i paradeformasjon,» fortsatte Sebastian. «For å hilse flagget.»

«La oss få det overstått,» mumlet Flynn.

«Men vi er nødt til å gjøre det korrekt!»

«All right da, for pokker!» sa Flynn resignert og ropte en rekke ordrer på swahili.

Lettere forvirret og under stor munterhet samlet de innfødte seg i en sirkel rundt «flaggstangen». Det var en broket bande fra minst et halvt dusin forskjellige stammer, og de var kledd i de underligste kombinasjoner av gamle, avlagte europeiske klesplagg. Omtrent halvparten var væpnet med gammeldagse, dobbeltløpete elefantrifler som Flynn hadde sørget for å file bort fabrikknumrene på, slik at de ikke skulle kunne spores tilbake til ham.

«Flotte karer,» sa Sebastian og plirte mot dem, vennlig og god og full.

«La oss bli ferdig med dette tullet,» sa Flynn.

«Mine venner,» begynte Sebastian alvorlig. «Vi er i dag samlet her …»

Talen var ulidelig lang, og Flynn trøstet seg rett som det var med flasken. Endelig gikk det mot slutten av talen, stemmen hevet seg i rungende begeistring, og talerens øyne ble våte av tårer. «I Gud og menneskers påsyn erklærer jeg herved denne øya for innlemmet i Hans Majestet Kong George V, Konge av England, Keiser av India og Troens bevarers gloriøse imperium …» Stemmen vaklet, og litt tamt tilføyde han: «Og alt det andre.»

Det ble taust blant de oppstilte bivånerne. Sebastian virket nervøs og forlegen. «Hva skal jeg gjøre nå?» spurte han Flynn O’Flynn med hviskende stemme.

«Se å få det forbaskede flagget til topps.»

«Å, ja visst, flagget, ja!» utbrøt Sebastian lettet. «Men hvordan?» tilføyde han usikkert.

Flynn grunnet vel og lenge. «Jeg tror du blir nødt til å klatre opp i palmen.»

Under høye, oppmuntrende tilrop fra de innfødte, og mens Flynn bannende skjøv på, lyktes det guvernøren av New Liverpool å avansere omtrent fem meter oppover flaggstangen. Der fikk han festet flagget, men nedfarten foregikk så hurtig at han rev løs knappene i vesten og havnet på bakken med en vrikket ankel. Han ble båret bort til en av gresshyttene, og under dette sang han «God save our Gracious King» med en stemme som var grøtet av gin, smerte og fedrelandsrørelse.

Under resten av deres opphold på øya, vaiet Union Jack på halv stang høyt over leiren.

Nyheten om anneksjonen brukte hele ti dager før den nådde frem til Mahenge, det tyske keiserrikets utpost om lag halvannet hundre kilometer borte.

5

Mahenge lå i bushen i høylandet, et stykke innenfor kysten.

Denne tyske bomaen bestod av en stor steinbygning med halmtekket tak. Rundt bygningen løp en bred veranda som var overgrodd av bougainvillea. Bak huset lå militærbrakkene og paradeplassen, og i enden av denne stod en flaggstang hvor det røde og svarte og gule keiserflagget vaiet, en broket liten farveflekk i den ødslige afrikanske bushen. Den tyske besittelsen strakte seg sydover til Rovuma-floden og grensen mot portugisisk Mosambik, østover mot Indiahavet og vestover mot São Hills og Mbeyas høyland.

Fra dette fortet utøvde den tyske kommissæren en makt like eneveldig som røverbaronene i middelalderen. Som en av keisermaktens forlengede armer, eller mer realistisk uttrykt en av dens lillefingre, var han bare ansvarlig overfor guvernør Schee i Dar-es-Salaam. Men Dar-es-Salaam befant seg mange trøstesløse mil borte, og dessuten var guvernør Schee en meget opptatt mann som ikke likte å bli uleiliget med småting. Så lenge Herr Kommissar Herman Fleischer inndrev skattene, hadde han frihet til å benytte de metodene han måtte ønske. Og det må sies at svært få av de innfødte syntes at Herman Fleischers metoder var særlig milde.

På det tidspunkt da sendebudet med nyheten om den britiske anneksjonen av «New Liverpool» kom i luntetrav over den siste bakkekammen ned gjennom tornekrattskogen, holdt kommissær Fleischer nettopp på å gjøre seg ferdig med middagen.

Ettersom han var en mann med glupende appetitt, bestod middagen av et digert måltid eisbein og en diger porsjon surkål, dertil ti–tolv poteter, alt i tjukk saus. Da han hadde fått stimulert sine smaksorganer med dette, gikk han løs på pølsene. Disse pølsene ble hver uke brakt frem av en maratonløper fra Dodoma oppe i nord, og de ble laget av en virkelig genial fyr, en immigrant fra Westfalen, som klarte å fremstille dem slik at de fikk en ekte aroma av Schwarzwald. Sammen med kjølig Hansa-øl på leirkrukker vekket pølsene en sentimental hjemlengsel hos Fleischer. Han åt seg videre gjennom måltidet, om ikke nettopp stille, så iallfall iherdig, og matmengdene som ble dyttet inn i hans korpus, utøvde et fysisk press, slik at han med jevne mellomrom måtte stanse tyggingen og tørke svetten.

Da han endelig med et sukk lente seg tilbake på stolen, knaket setet under ham. Et lite rap fant veien opp. Så sukket han veltilfreds og plirte ut mot landskapet i soldisen utenfor verandaens kjølige skygge.

Med ett fikk han øye på sendebudet, og straks etter nådde mannen frem til verandatrappen og satte seg på huk med lendekledet sømmelig mellom bena. Kroppen var skinnende svart og glinset av svette, bena var dekket av fint støv, og brystkassen hevet og senket seg mens han pustet inn den tynne, hetedirrende luften. Øynene var senket, for han torde ikke se direkte på Bwana Mkuba før hans nærvær var formelt akseptert.

Herman Fleischer stirret dystert på ham. Det gode humøret var plutselig forsvunnet. Han hadde sett frem til en fredelig siesta, men nå kom denne budbringeren og forstyrret ham. Han skottet bort på en lav sky like over høydedragene i syd og nippet til ølet. Så valgte han en sigar i kassen på bordet og tente den. Gloen vokste langsomt og jevnt, og han fikk litt av sitt gode humør tilbake. Han røkte hele sigaren og kastet stumpen over verandamuren.

«Tal!» gryntet han, og budbringeren hevet blikket og gav fra seg et lite gisp av ærefrykt og beundring for kommissærens verdige person. Selv om denne beundring bare var et ritual, kilte den alltid ved Herr Fleischers forfengelighet.

«Jeg ser deg, Bwana Mkuba – store herre!» Fleischer bøyde hodet med et lett nikk. «Jeg bringer deg hilsen fra Kalani, høvdingen av Batjo ved Rufiji-floden. Du er hans far, og han kryper på maven for deg. Ditt hår er gult, og din kropps store fedme blender ham med skjønnhet.»

Herr Fleischer flyttet seg irritert på stolen over denne hentydningen til hans korpulense. «Tal!» gjentok han.

«Kalani sier dette: For ti soler siden kom et skip inn i Rufiji-deltaet og stanset ved Inja, Hundenes øy. På denne øya bygde mennene fra skipet hytter, og over hyttene i en død palme hengte de opp engelskmennenes tøylapp, som er blå, hvit og rød, og som har mange kors.»

Fleischer rettet seg møysommelig opp i stolen og stirret på budbringeren. Det lyserøde fjeset hans ble langsomt mørkerødt, for å ende i dyp purpur.

«Kalani sier også: Etter at de er kommet dit, har deres rifler aldri opphørt å tale langsmed Rufiji-floden, og det har vært så store drap på elefanter at middagshimmelen i går var formørket av fugler som kommer etter kjøtt.»

Kommissær Fleischers ansikt var nå sprekkeferdig som en overmoden frukt, men stemmen satt fast i strupen så han ikke fikk frem et ord.

«Kalani sier videre: To hvite menn er på øya. Den ene er meget tynn og ung og er derfor ikke å regne med. Den andre hvite mannen har Kalani bare sett på lang avstand, men på grunn av rødheten i hans ansikt og den store kroppen vet han i sitt hjerte at det er Fini.»

Da dette navnet ble nevnt, fikk Fleischer stemmens bruk tilbake, selv om stutebrølet hans ikke var forståelig. Budbringeren kvakk til, for han visste at et slikt brøl fra Bwana Mkuba vanligvis varslet at noen ville bli hengt.

«Sersjant!» Fleischer hadde klart å reise seg fra stolen og strevde nå med å få spent beltet rundt livet.

«Fort!» brølte han igjen. O’Flynn hadde altså nok en gang sneket seg inn på tysk territorium. O’Flynn var nok en gang ute etter tysk elfenben! Og på toppen av disse skamløse fornærmelser hadde han heist Union Jack på et territorium som tilhørte den tyske Kaiser!

«Sersjant, hvor Donnerwetter blir det av deg?» Med en utrolig fart til en så diger tjukkas å være løp Herr Fleischer bort til enden av verandaen. I de tre årene som var gått siden han kom til Mahenge, hadde bare navnet Flynn O’Flynn vært nok til å ødelegge hans appetitt og sette ham i en tilstand som grenset til et epileptisk anfall.

Rundt hjørnet dukket sersjanten for askarikrigerne opp og rakk så vidt å stoppe tidsnok til å unngå kollisjon.

«Sett opp en Sturmabteilung!» brølte kommissæren, så vill av raseri at spyttet sprutet. «Tyve mann! Full feltpakning og ammunisjon. Avgang om en time.»

Sersjanten gjorde honnør, snudde seg kjapt og begynte å løpe over gårdsplassen. Kort etter gjallet signalhornet.

Langsomt spredde raseriets tåke seg i Fleischers hjerne. Han ble stående med lutende skuldre og puste tungt, mens han forsøkte å fordøye den fulle betydningen av Kalanis melding.

Dette var ikke bare et av de vanlige illegale toktene til Flynn. Denne gangen hadde han vært så usannsynlig frekk at han hadde seilt helt inn i Rufiji-deltaet og heist det britiske flagget. Selv med magen full av eisbein og surkål skjønte Fleischer at det brygget opp til en regelrett internasjonal krise.

Her var en provokasjon som ville føre Das Vaterland inn på dets sanne, skjebnebestemte vei. Han hikket av opphisselse. Disse britene hadde viftet litt for ofte med det forhatte flagget foran fjeset på Der Kaiser. Nå ville det skapes historie, og Herman Fleischer befant seg i historiens sentrum.

Med en lett skjelving skyndte han seg inn på kontoret og begynte på rapporten til guvernør Schee, en rapport som kanskje ville tenne en hel verden i brann. Og fra denne brannen ville det tyske folk reise seg som en fugl føniks og bli verdens herskerfolk.

En time senere red han ut av bomaen på et hvitt esel, med den bredbremmede uniformshatten godt nede i pannen for å beskytte øynene mot det intense sollyset. Bak ham kom hans svarte askarikrigere marsjerende med sine rifler oppover bakkeskråningen. Med sine flotte uniformsluer og nypressede kakiuniformer marsjerte de med taktfulle skritt som i en parade. Halvannen dagsmarsj ville bringe dem til det stedet hvor Kilombero- og Rufiji-floden rant sammen, og hvor kommissærens dampbarkasse lå fortøyd.

Da fortets bygninger forsvant i det fjerne, slappet Fleischer av og lot baken make seg smidigere til rette i salen.