Kathrin Schmidt

Du skal ikke dø

Oversatt av Ute Neumann

Kathrin Schmidt

Du skal ikke dø

Oversatt av Ute Neumann

I

BLUNKING

eller

IN THE TWINKLING

OF AN EYE

Det skramles rundt henne. Da søsteren hennes giftet seg, hadde moren lagt sølvbestikket i et blikkfat, oppå et lag aluminiumsfolie. Så hadde hun slått kokvarmt saltvann over. Etter en stund ble det rene bestikket tatt opp av fatet og tørket: Det hadde skramlet på akkurat samme måten. Men hvem er det som gifter seg i dag? Hun prøver å åpne øynene. Ikke en sjanse. Hun prøver seg ikke på noe mer krevende. Er nøysom. Men hun kan tydelig høre morens stemme. Da var det altså bestikket likevel! Hva sier moren?

Men høyrehånden er mye kaldere enn venstre, sier hun, og den høyre foten også.

Hvorfor er moren kald på høyrehånden? spør hun seg. Hun må smile ved tanken på å skulle sjekke temperaturen på føttene sine.

Hun ler! sier moren.

Det er bare en grimase.

Var det faren som sa det? Jo visst, det var farens stemme, ingen tvil om det! Nå skulle hun gjerne ha åpnet øynene likevel. Hva gjør hun på foreldrenes kjøkken, der man skramler med bestikk og sjekker temperaturen på hender og føtter og hun ikke greier å åpne øynene?

*

Oh, where do you come from? From London?

Det sa hun til datteren sin. Gjorde hun? Hun greier å åpne det ene øyet. Hun gjør det. Jenta er fjorten, og i dag dro hun på språkreise til England. Hvorfor er hun tilbake allerede? Hun griner. Av en eller annen grunn griner hun. Det var jo derfor hun ville snakke engelsk, for å muntre henne opp. Det hjelper visst ikke at hun er blid. Jenta er lei seg. Men hvorfor? Er det noen å spørre? Blikket vandrer. Der! Ved siden av datteren står mannen hennes. My husband, sier hun. Det må da vel få dem til å le …

Ingenting.

Mannen smiler i hvert fall. Jo lenger hun ser på ham, jo rarere syns hun dette smilet er. Det henger oppspent mellom kinnbeina som en salt agurk.

Salt cucumber, sier hun.

Fins det egentlig på engelsk?

*

… født 3.12.1972, bosatt i Hückelhoven …

Stopp! Det der er ikke henne! Hvorfor kan hun ikke rope så høyt som hun gjerne vil? Pokker også, det må hun da vel få til!

Ta det med ro, nå, det er straks din tur!

Hvem var det som sa det? Den unge mannen der borte? Hun skal nok greie å åpne begge øynene samtidig, tror hun. Det er litt tungt, akkurat som om noe presser mot øyelokkene. Den unge mannen smiler, men hun blir ikke roligere av den grunn.

Det er jo ikke henne! Hun er fjorten år eldre og bor på ingen måte i Hückelhoven!

I don’t … I don’t …

Hvorfor kommer hun ingen vei med den setningen? Nå sier den unge mannen til de andre mennene i blå frakker at det nesten høres ut som om hun prøver å snakke engelsk, nå som hun er våken innimellom. Mennene ler. Hun ser etter en kvinne. Det står en der, bak mennene, men hun later til å være opptatt med noe.

En av mennene bøyer seg over henne.

Kan du høre meg?

Hun har slett ikke tenkt å røpe at hun faktisk hører ham. Han får bare fortsette å brøle.

Øynene lukkes.

*

Den stemmen kjenner hun. Det er Inga. Det virker som om hun har med seg noen andre. Bare stig på! sier en bassstemme, men så høres det ut som om noen ramler, en skadefro latter følger. At hun ikke skal greie å åpne øynene! Hun må bare gjette seg til hva som har skjedd. Hennes venninne Inga kom for å besøke henne, noen oppmuntret henne til å stige på, men så er det visst en diger fallgruve bak døren. De gikk rett i fellen. Hun blir urolig. Ligger hun, egentlig? Hvorfor det? Hun prøver å løfte armene, beina, hodet, men forgjeves. Det gjør henne enda mer urolig, merker hun. Hva har skjedd med venninnen, som hun så tydelig hørte stemmen til? Åh, der er hun jo, hun er naturligvis ganske opprørt. Det var sikkert ikke lett å komme seg opp av den fellen, var det vel? Bare stig på!, sier basstemmen.

Men etter en stund begynner hun å lure: Hvor blir det av Inga? Hun har da vel ikke gått i fellen en gang til?

*

Sengen kjører! Hun føler seg som vesle Häwelmann i boken av Theodor Storm. Vesle Häwelkvinne. Det er deilig. Det kan godt fortsette slik bestandig. Skjønt lyset blender henne. Egentlig burde hun visst at månen lyser så kraftig på nært hold. Men hun har aldri tenkt over det før.

Sengen kjører.

Den kjører!

Igjen kan hun bare åpne det ene øyet. En kvinne, heldigvis! Kvinnen smiler, det virker som om hun kjører ved siden av henne, med oppreist overkropp, i motsetning til henne. Hun vil gjerne si til henne at hun burde legge seg ned, hun også, det er deilig å ligge slik og kjøre. Det er noe i munnen hennes. Faktisk greier hun ikke å lukke den. Hun har lyst til å spørre kvinnen hva det er som stikker ut av munnen hennes, men kvinnen tar armen hennes og kobler den til en slange. Et nett? Så de skal kunne styre henne? Herregud, så redd hun er. Hun vil kjempe imot, men øyet detter igjen.

*

Skalletaket fjernes. Forsiktig skjærer roboten ut en blodrød skive med kjøtt. Den må erstattes. Derfor skal roboten plassere en nydelig, gjennomsiktig blå steinskive på samme sted. Hva var det nå den steinen het? Hun kommer ikke på ordet. Datteren hennes har en sånn steinskive, hun sier det er en forfalskning fordi den er blitt tilsatt farge. Ja vel, da må dette være noe annet. Roboten har da vel ikke tenkt å putte en forfalskning i hodet hennes! Da steinskiven er på plass, blir det mørkere igjen, etter at det en stund har vært ubehagelig lyst. På tide å blunde litt. Hun rekker så vidt å se et tynt, langt, bevegelig plastrør over seg. Hvor fører det hen, hvor kommer det fra? Synd at hun ikke kan bevege hodet, hun greier bare ikke å følge røret med øynene. En mørk, rødbrun væske beveger seg gjennom slangen, trillende dråper.

*

En bråkete ung kvinne har puslet rundt henne en stund. Hun snakker hele tiden. Hvem er det hun snakker med? Er det noen andre her? Nei, det var sant, hun kan jo ikke snu hodet … Men nå er hun faktisk helt nødt til å åpne øynene, for det er noe som forandrer seg, hun blir reist opp, dratt opp, satt opp. Hun blir kvalm. Hun må ha spist noe skikkelig rart.

Kvinnens ordstrøm kommer stadig nærmere.

… Kan du høre meg, Helene? Nei, det er jo ikke godt å si. Vi må i hvert fall begynne å sette deg opp i vertikalen litt oftere. Dette her var første forsøk, hører du? Hører du? Jeg tror hun hører meg …

Var det henne hun snakket til? Hun vet ikke. Vil bare sove. Er sliten.

Men at hun heter Helene, tror hun på, merkelig nok.

*

Hva er det den mannen holder i hånden? Det ser ut som pacemakeren hennes. Jo visst, han stikker pacemakeren opp i ansiktet hennes og sier at de endelig har funnet den og operert den ut. Hvorfor tar de fra henne pacemakeren? Hun får ikke ordene frem. Mannen ler godt, han ler henne opp i ansiktet, han har henne i sin hule hånd, hjerteslagene hennes. Hun må kjempe imot, hun må passe på så hun ikke sovner. De fyrer visst kraftigere om natten, ja visst, i går natt var det så varmt her inne at hun faktisk trodde det brant. De tok sikkert fra henne pacemakeren fordi hun er den eneste som har overlevd, og så stusset de over hvorfor!

Når man har pacemaker, fortsetter hjertet å slå selv om kroppen bukker under. De smiler så hyggelig til deg, alle sammen, enda de egentlig er en gjeng med mordere, de har tenkt å drepe deg akkurat som alle andre, det må hun virkelig fortelle mannen sin. Han kommer forhåpentlig innom før natten faller på. Hvor er hun, egentlig? Nå har hun faktisk holdt øynene åpne ganske lenge, men hun skjønner bare ikke hvor hun er.

*

Der er jo foreldrene hennes, i dag igjen! Hun vil gjerne sette seg opp, spørre hvem som har giftet seg. Hvorfor er du kald på høyrehånden, mamma? Men det går ikke. Det er umulig å sette seg opp, og det er umulig å spørre.

Ta deg sammen.

Klapp igjen munnen. Åpne øynene.

Jo visst er det foreldrene hennes! Faren ser ut som den gangen søsteren hadde kjørt utfor Geissenberg på sparkesykkelen. Hvor lenge siden er det? Hun regner på det. Er det 2002 nå? Søsteren er født i 1961 og var omtrent seks år gammel da hun kjørte ned bakken. Altså må det ha vært i 1967. Det blir trettifem år. Så lenge! Hvorfor husker hun fortsatt hvordan faren så ut da? Ikke vær lei deg, pappa! hadde hun hvisket, og han hadde gitt henne en klem og grått av glede da legen sa at de kunne ta med seg søsteren hjem. Nei, de skulle ikke beholde henne på sykehuset.

På sykehuset? Det huset der hun befinner seg nå, kan det være at det også er …

Moren bryter inn. Hun spør kvinnen som står ved siden av henne når hun kan begynne å spise igjen. Typisk henne, alltid interessert i mat. Hun er jo ikke sulten!

Det er en stund til, sier kvinnen. Inntil videre får hun næring via sonden, ser du?

Via sonden, ser du. Tilfreds lukker hun øynene.

*

Én ung mann til venstre og én til høyre. De ser på henne, det er noe kjent ved dem, men hun vil ikke se dem inn i øynene.

Skjønt egentlig skulle hun gjerne ha visst hvem de er. De smiler, snakker lavt sammen, over hodet på henne. Hun tenker seg om. Har lyst til å be ham som står til venstre for henne, om å flytte – litt lenger ned, sånn at hun har den i korsryggen, men hun kommer ikke på det hersens ordet, hva er det nå det heter? Hun gjør tegn til guttene, til begge to, signaliserer hva hun vil at de skal gjøre, nemlig flytte – litt lenger ned. Det virker ikke som om de forstår henne.

Hvordan gjorde hun egentlig tegn til dem? Med hendene? Venstrehånden ligger bundet, en slange er festet til den. Er det mulig at hun fortsatt er koblet til nettet, styrer de henne fremdeles? Hun har lyst til å signalisere redselen med høyrehånden, men den bare ligger der og lar seg ikke rikke. Merkelig. Hvorfor kan hun ikke røre hånden? De kontrollerer sikkert alle bevegelsene hennes via nettet.

Og hva med guttene? Er de også med på å drive nettet? Hun bestemmer seg for å se litt nærmere på dem likevel. Lettelse: Disse to kjenner hun. Det er sønnene hennes. Hun greier riktignok ikke å huske navnene deres, men det gjør ingenting. Hun tror hun ler. Sønnene hennes! Bare hun ikke hadde ventet så lenge med å se på dem. Da kunne hun ha nytt synet en god stund allerede! Den ene studerer. Hvor er det han studerer? I Weimar. Obo. Ja visst, obo. Obosønnen stikker en cd opp i ansiktet på henne, han har brent den selv, det står noe på den, men hun ser ikke hva det er. Han putter cd-en i et lite apparat og setter på henne hodetelefonene. Åhhh, det var deilig, så nydelig musikk. Obo. Hun ser sikkert salig ut, tenker hun.

Nå har hun altså begynt å tenke på hvordan hun ser ut. Hvordan ser hun ut? Hun vet ikke lenger, har ikke noe bilde av seg selv. De stjal bildet av henne! Dette er helvetes forgård, den kommer før det sanne helvetet, og det sanne helvetet starter om natten når det er mørkt. Guttene er nødt til å få vite det, de må ikke la henne bli igjen her, de kan ikke bare gå sin vei! Hører dere? Hallo, hvor er dere? Utmattet ser hun opp: Guttene er borte. De aner ikke hvilken fare hun befinner seg i.

*

En blond kvinne kommer bort og fikler med noe som står ved siden av henne. Hun forsøker å snu bitte litt på hodet. Den blonde kvinnen sender henne et bistert blikk, men hun greier det og får øye på en mengde monitorer stablet oppå hverandre. Den blonde kvinnen holder en pose med gjørmefarget grøt. Hun henger grøten på en krok og fester en slange til den. Da er det middag, sier hun og ler.

*

Nei, hun liker ikke den blonde kvinnen. Den blonde liker ikke henne. Hun liker den unge kvinnen som snakker hele tiden. Hun har mørkt hår. Når hun kommer, forsvinner frykten. Med den blonde kommer den tilbake. Kommer og går. Det er en mann også, innimellom den lyse og den mørke. Nå nettopp tørket han dritt av henne. Det var pinlig. Hun aner ikke hva som skjer der nede. Hva er det som skjer? Åh, der er mannen tilbake. Fjerner dynen og sprer beina hennes. Stopp, du får ikke lov! Stopp! Men han smiler akkurat som de smiler alle sammen, de kjeltringene. Driver han og vasker henne? Han vasker henne. Egentlig kjennes det godt, hun kan like godt slutte å stritte imot. Han merker det ikke uansett, gjør han vel? Altså lar hun seg bli vasket. Hun vil helst slippe å vite hvorfor de ikke lar henne få gjøre det selv. De vil nok at likene skal være rene neste morgen. De vil ikke ha sånne bedritne bloddukker. Hun blør nemlig. Bleiene var fulle av blod. Men det gjør ikke vondt. Det er nok ikke så farlig at hun blør. Hvilken dato er det egentlig? Aner ikke. Datteren hennes reiste jo på språkreise her forleden dag. Det var 10. juli. Men så var hun tilbake samme dag! Det skjønner hun ikke, når hun tenker seg om. Kan det være 15. eller 16. juli? Jo, antakelig. Sånn cirka.

Kan det være mensen? Hun finner ikke ut av det. Når hadde hun mensen sist? Hun vet hvordan faren så ut for trettifem år siden, men kan ikke huske når hun sist hadde mensen.

Mannen tar på henne en ny bleietruse.

Hun har lyst til å sove.

*

Masse oppstyr denne natten også, kaos, knirkende senger, knakende kjerrer, de greide nok ikke å holde styr på alle likene som skulle transporteres bort. Nå har hun nemlig funnet ut hva de gjør med dem: De trekker all væske ut av kroppene ved hjelp av ufattelig varme samtidig som de sender strøm gjennom dem, og alt som blir igjen, er noen tørre og rynkete kvadersteiner. Sånne steiner har hun sett før, et sted sto det en mur bygget av kvaderstein. Kanskje de til og med bygger hus av steinene! Hadde hun avfunnet seg med sin skjebne? Hun var spent da hun selv ble plassert i tørkemaskinen. Mannen som styrte den, sa at hun var for feit, det gikk ikke, han slo den av og kjørte henne tilbake.

*

Hun er riktignok veldig redd, men er ikke lei seg av den grunn. Det syns hun er rart. Det har seg nå engang slik at man får vite nesten alt like før slutten … Noe inni henne kjemper fortsatt imot, men det blir mindre og mindre. Sist natt håpet hun faktisk at hun skulle greie å rømme. Den unge rumpevaskeren slo seg ned ved siden av henne. Han må på et vis ha skjønt at hun ikke ville dø. Han antydet at han skulle gjemme henne den natten, i et bøttekott, og om morgenen, når han var ferdig på jobb, skulle han ta henne med ut. Hun var overlykkelig.

Men selvfølgelig ble det ingenting av. I stedet kom han innom om morgenen for å si ha det. Bare med et lite blunk antydet han at planen hadde slått feil.

Det får bare være. Han kan vel ikke risikere jobben og livet for å få henne ut derfra.

*

Når den blonde er i anmarsj, blir hun urolig. Hun skal alltid fikle med monitorene og er helt sikkert en av dem som fjernstyrer henne. Hun sovner når den blonde henger disse posene på kroken over hodet hennes. Hun sovner enda hun ikke vil sove. Den blonde henger opp en rekke forskjellige poser over henne.

*

Det hender at mannfolktroppen kommer innom når hun er våken. Fortsatt er det alltid minst én som spør om hun kan høre ham. Og hun er fortsatt for sta til å svare. Hun er jo ikke født i 1972 og bor ikke i Hückelhoven. Var det ikke for at de forvekslet henne, ville hun kanskje hatt større sjanser til å komme seg ut herfra. Det er ikke strevet verdt å åpne munnen og prøve: De ville ikke tro på henne uansett.

*

A-fa-si.

Selvfølgelig kjenner hun det ordet. Men hva betyr det? Hvorfor kommer hun ikke på det? Hun har hørt det før et sted. Da mannen i den blå frakken sa det, syntes hun straks det virket kjent. Anfang sieben, har hun lyst til å si høyt. Ja visst, afasi er kanskje en forkortelse for Anfang sieben! Starter sju! Her starter natten klokken sju. De kommer sikkert til å stue dem sammen igjen, i spiralformasjon, når de har tatt fra dem bevisstheten med de væskefylte posene. Så står de utenfor, bak glassruten, og følger med på hvem som dør. Hun har sluttet å bry seg. Det er greit om hun dør i natt, hun skal ikke kjempe imot. Hvorfor skulle hun det? Hun kjenner jo den siste hemmeligheten allerede: De lager små kvadersteiner av folk og plasserer dem ut i terrenget.

Starter sju, altså.

Hun tar avskjed. Hennes time har kommet.

*

Men i alle dager, hun lever visst fortsatt?

Det er mørkt. Om sommeren er det bare mørkt i nattetimene, ikke om morgenen eller på kvelden. Det er altså natt. Hvorfor ligger hun ikke i den store spiralen sammen med de andre? Var hun den eneste som overlevde denne gangen også, i strid med alle forventninger? Hvis aksjonen startet klokken sju, var kanskje alt sammen over klokken ni, og så sendte de henne tilbake.

Det er uutholdelig sånn som det klør i hodet, hun vil så gjerne klø seg. Vil høyrehånden det også? Nei, den vil ikke. Den ligger på dynen som om den var avsnørt. Da får hun prøve med venstre. Hun røsker den i været trass i all motstand, og jo, hun greier faktisk å ta på håret sitt. Men der det klør, er det ikke noe hår. Hva har skjedd med håret hennes? Så det var derfor de stjal bildet av henne! Ha, hun skal nok få det tilbake, det lover hun seg selv. Hun gir seg til å dra fingrene over hodebunnen av all kraft. Hun kommer ikke langt. Det sitter små stridsvognsperrer av metall i skallen hennes, hun forsøker å bryte vekk en to, tre stykker. Plutselig kjenner hun at fingrene blir våte. Det er blod! Hvem har gitt dem rett til å feste stridsvognsperrer i skalletaket hennes? Hun begynner å skrike og kaster på seg i sengen som hun utvilsomt ligger i.

Noen kommer. Er det den blonde? Visst er det henne. Det var bare det som manglet. Grettent ser hun ned på henne.

Herregud da, hvorfor gjorde du det der? Nå må jeg vaske og skifte på deg igjen. Som straff skal jeg binde deg fast og ta fra deg dynen. Hvem vet hva du ellers kan finne på!

Hun fortsetter å gnåle mens hun fiffer henne opp. Setter opp stridsvognsperrene på nytt. Renser neglene hennes for blod. Da hun er ferdig, binder hun den venstre armen og det venstre beinet til sengekanten med en hvit tøyremse. Sengen kjennes rund, på en måte.

Der, nå fester hun en pose til kroken igjen!

*

Da hun våkner, fryser hun. Hun fryser noe voldsomt. Det er kaldt her, den blonde tok faktisk dynen hennes. Nå avlegger hun rapport for en annen kvinne, også hun med blå frakk. De to står et stykke unna sengen hennes.

Fru Kiering, Yvonne, sier den blonde. Punktert lunge etter trafikkulykke.

Der gjorde de det igjen. De driver fortsatt og forveksler henne. Den blonde sier at Yvonne Kiering har sovet rolig hele natten.

Selvfølgelig ser hun ikke på henne engang når hun sprer sånne løgner.

Eller kan det være at det ikke er henne den blonde snakker om? Hun forsøker å vandre sakte bortover langs blikket hennes. Kommer til en annen seng, med en annen kvinne oppi. Det virker ikke som om hun er ved bevissthet. Hun har slanger i munnen og nesen, i armen og i lysken.

Hvor kommer hun fra, plutselig? Er hun kanskje ikke den eneste som overlever om natten?

Spørsmål på spørsmål.

*

Spørsmål på spørsmål. Det kverner i hodet hennes når hun er våken. Det virker som om hun er mer våken nå. Så da kverner det mer også.

Yvonne Kiering! Født 1972 og bosatt i Hückelhoven! Nå forstår hun! Hun ler høyt, er glad for at hun har funnet ut av det. Hun har lyst til å si det til den mørkhårede. Den mørkhårede driver og trener med Yvonne Kiering. Men hun er jo bevisstløs! Når ble det mulig å trene med folk som er bevisstløse? Å, så dumt at hun ikke kan si noe. Hvorfor ikke det, egentlig? De ordene hun hadde lyst til å si, tok jo form i hodet hennes. Men hun får dem ikke ut. Hun løfter venstrehånden samt slanger opp til munnen. Opp til nesen. Hva, har hun også sånne slanger der, akkurat som Yvonne Kiering? Nå får det være nok. Bestemt drar hun i slangen. Det gjør ikke vondt. Hun drar og drar. Den mørkhårede skriker høyt. Kommer bort til sengen hennes. Bedrøvet spør hun om hun ikke likte maten.

Likte du ikke maten, kanskje?

Men hun smiler litt også.

*

Det banker på døren.

Mannen din er her, fru Wesendahl.

Wesendahl … Mannen hennes er her. Heter han også Wesendahl? Før hun rekker å tenke noe mer over det, tar mannen hennes et skritt bort til vasken. Han tar av et plaster og fjerner bandasjen fra det høyre øyet. Jøss da, hva er det med ham? Hun skulle virkelig gjerne ha spurt ham. Da han står ved sengen hennes, gråter han. Kanskje hun har fått barn? Sist gang hun så ham gråte var da deres yngste datter ble født. Det er fem år siden nå, og han sto ved sengen hennes akkurat som nå. For sikkerhets skyld sjekker hun om hun har et spedbarn ved brystet.

Nei.

Det var jo bare for å være helt sikker.

Er han syk på øyet? Det kunne forklare gråten.

Hvorfor har hun ikke tenkt på sin fem år gamle datter en eneste gang mens hun har vært her? Og – så har hun jo en til! Og enda en! Fem, fjorten, atten, tjue, tjuetre – jo visst, hun har faktisk fem barn! Det er utrolig hva man kommer på.

*

Trehundreogtjuesju minus åtte ganger sytten. Minusoppgaven settes i parentes. Det blir trehundreognitten ganger sytten. Trehundreogtjue ganger sytten er … femtusenfirehundreogførti. Så er det å trekke fra sytten, det blir femtusenfirehundreogtjuetre.

*

Et stykke fra føttene hennes, i et hjørne av rommet, står det et bord. Oppå der står det to begre med yoghurt. Fruktyoghurt. Papirer. Og et bilde. Hun prøver å strekke på halsen, nysgjerrig er hun. Men det er jo meg! Det er jo det bildet av henne som de tok! Sa hun ikke at hun kom til å få det tilbake? Hun kan tydelig se halvlangt, mørkt hår, et smalt ansikt, fyldige lepper. Øyenfargen? Bildet er svart-hvitt, det er umulig å si. Hadde hun ikke blå øyne? Hun prøver å se for seg sin egen øyenfarge. Blå. En smule vannaktig i solskinn, og med mørke spetter i når det var gråvær. Hun er så glad hun har fått bildet tilbake.

Hva sier du til det, Lissy?

Så deilig det hadde vært å spørre henne!

Lissy er her, nemlig. Hun er kommet på besøk sammen med Natascha. Lissy er hennes atten år gamle datter, og Natascha er datteren til hennes mann. Jo, hun tror at mannen hennes var gift en gang før de fant sammen. Hun liker Natascha nesten like godt som Lissy. Eller tar hun feil?

De to har med seg en rullestol som de vil ta henne med hjem i. Jo, de har sikkert tenkt å hente henne hjem. Men hvorfor ser hun rullestolen bare når hun lukker øynene? Hun vet ikke. Når hun åpner øynene, er den borte. Og huff, og Lissy og Natascha er alt borte igjen, de også! Så synd …

Hun strekker seg enda en gang mot bildet, men det er ikke der lenger, det heller.

Hun syns å huske at det var omgitt av sørgeflor.

*

Hun får yoghurt å spise.

Røsket hun ut magesonden???

Den blonde spurte den mørke en ekstra gang, med vantro stemme.

Nå er de nødt til å mate henne.

Hun gliser skadefro.

Hva gliser du av?

Hun vet hvorfor hun gliser.

Men hun har ingen planer om å si det til henne!

*

Bildet med sørgefloret står på et bord helt forrest i et langt, hvitt telt. Bakom er det stolrader. Hvor ser hun det fra, egentlig? Hun tror hun svever under telttaket.

Sakte fylles radene opp. Helt fremme sitter foreldrene hennes. Og der er jo svigerforeldrene hennes også! Så hyggelig å se dere. Barna hennes. Hans barn. Mannen og hun har tre barn sammen, og så har hver av dem to andre i tillegg. Onkel Willi kommer, han er alt over åtti. Hans kone Urte. Tante Stössel, kusine Tabea, tante Usch – men har ikke hun vært død lenge? Det var rart. Onkel Karl. Tante Karla. Og Kira og Kaja, døtrene hennes. Der er Max, faren til hennes andre sønn, som hun også husker navnet på nå: Bill! Å, Billy, lille Bill … De to Rita-ene, Pietro, Elke, Carmen, Yvonne, Ingo – så mye folk, der blir jo helt fullt! Hva er det som feires her, mon tro?

Spent ser hun mot inngangen, men ingenting skjer. Folk er tause, de snakker ikke sammen. I det hele tatt ser de faktisk ganske triste ut.

Noen drar i beina hennes. Hun ser seg omkring. Å ja, det er mannen hennes. Han prøver å dra henne ut gjennom en luke i kortenden av teltet, men det trengs ikke. Hun smetter ut av teltet selv. Mannen omfavner henne. Han sier at folk venter på at gravferden hennes skal begynne, men det kan de vente lenge på, for det skal ikke bli noen gravferd.

Se hvem jeg har med meg!

Hun snur seg. Hun står bom stille, så glad blir hun. Det er Sulagna! Hun ble kjent med Sulagna da hun var i India i fjor. Sulagna er fem eller seks år gammel, det er ikke så godt å si, for hun ble funnet på gaten med markspiste sår i nakken. Hadde de ikke planlagt å adoptere Sulagna? Å Sulagna, tenk at du er her nå …

Hun vil gjerne klemme henne, men Sulagna gjør en bestemt gest: Hun løfter hendene for å holde henne på avstand, så legger hun fingeren mot leppene. Hva er dette, hvordan kan det ha seg at Sulagna dirigerer henne på denne måten? Nå legger hun henne flatt ned på bakken, løfter den høyre foten hennes et stykke opp i luften og holder den fast. Sulagna venter. Mannen sitter et stykke unna med spent ansikt. Plutselig kjenner hun et slags dragsug som holder på å dra henne tilbake inn i teltet. Bare en luke i et stykke tøy skiller henne fra hennes egen gravferd. Hun ler. Dragsuget blir sterkere og sterkere, men Sulagna sitter helt rolig og holder fast beinet hennes. Så sterk hun er! Dragsuget er sjanseløst mot den vesle jenta. Selv gir hun egentlig blaffen i hvordan det ender.

Hvor lenge skal dette holde på? Kanskje hun bare skulle sove litt?

*

Det ser ut til at Sulagna greide det. For hun er fortsatt blant de levende, ikke sant?

Matthes har sikkert hentet henne hjem. Nå de altså fått et sjette barn.

Matthes? Han heter Matthes!

Mads.

Hun åpner øynene og ser rett i ansiktet på den mørkhårede.

Der kan du se, nå har du sagt ditt første ord, da kommer det bare til å fortsette.

Mads? Mads! Mads, Mads, Mads, Mads …

Var det virkelig hun som sa det? Stemmen høres brusten ut. Ingen E, og en summende stemt S etter D-en, i stedet for tungesmekket som følger på A-en.

*

Matthes kommer oftere nå.

Eller kommer han kanskje like ofte som før, bare at hun pleide å sove når han kom? Det er ingen god tanke.

Hver gang han kommer, fjerner Matthes bandasjen fra det høyre øyet før han går bort til sengen hennes.

Hun skulle gjerne ha spurt ham om hvordan hun havnet her, hun husker bare ikke. Men hun greier ikke å si så kompliserte ting.

Hun sier:

Hei, Mads!

eller

Go’ag Mads!

Han skjønner hva hun sier. Han forstår henne! Det vekker en slags ærgjerrighet i henne.

Uglete i dag? spør hun. Han ser på henne. Tenker han?

Og plutselig skjønner han diktreferansen og roper ut: Ja, uglete i dag! Ja, ja!

Hun hadde ikke greid å si Ernst Jandl, tenker hun. Og heller ikke Friederike Mayröcker.

Nå var hun heldig. Uglete i dag? var ganske lett å få frem.

*

Yvonne Kiering er ikke der lenger. Hun er alene igjen.

Igjen?

*

Rumpevaskeren koblet henne fra i dag.

Trakk ut slangen i blæra.

Fjernet slangen i hånden. (Men braunylen skal få sitte litt til!)

Det virker som om litt av hvert fjernes i området rundt lysken også.

Han gir henne et apparat og ber henne blåse inn i tuten. Det gjelder å sende kulene der inne opp til et høyere plan. Hun prøver. Må ynkelig gi tapt.

Og så er det et lite brett med fire fjærer på. Hun får beskjed om å ta det i hånden og presse sammen fjærene, én med hver finger. Hun prøver å løfte høyrehånden, men det går ikke.

Går ikke.

Hvorfor går det ikke?

Ikke med høyre.

Prøv med venstrehånden, da!

Hvorfor det?

Skjønte han spørsmålet? Og kommer han til å svare henne? Hvorfor kan hun ikke bevege høyrehånden?

Han svarer ikke. I stedet smiler han, tar venstrehånden hennes og klemmer sammen fjærene. Med hennes fingrer.

Hva er egentlig en braunyle?

*

Troppen kommer.

Du skal bli forlagt i dag.

Forlagt? Hva mener de med det? Har de tenkt å late som om de ikke husker hvor de gjorde av henne når de kvitter seg med henne for godt? Angsten – der er den igjen.

God dag, angst.

Så fint at du kommer på besøk.

Frykten bryr seg ikke om den vennlige hilsenen. Den går rett på sak. Står der i hjørnet med sleggen, klar til å slå til.

Du skal flyttes til post 21, vi trenger sengen din.

Lettelse. Naturligvis, forlegge betyr jo ikke bare å rote bort eller miste noe, men også at man får noen til å skifte plass. Ufrivillig, egentlig, stemmer ikke det?

*

Rumpevaskeren kommer med en rullestol. Hun blir satt i rullestolen og kjørt ut av rommet. Hun er overrasket over at det plutselig er så varmt. Hvorfor er det så kaldt innenfor dørene, når det er deilig sommer ute?

Rumpevaskeren kjører henne opp og ned to korridorer, sånn at hun får tatt en siste titt på avdelingen, og svinger innom personalrommet.

Avskjed.

Hun prøver å sette opp en vennlig mine, men tanken på avskjed får merkelig nok tårene til å piple frem.

Næææih, fru Wesendahl, du skal være glad du er ferdig med det! Tre uker på intensiven er sannelig nok!

Intensiven?

Igjen hører hun det nærmest kverne i hodet. Hun grubler på hvorfor hun har vært her, men finner ikke noe svar.