Tana French

Flukt

Tana French

Flukt

Oversatt av Henning Kolstad

Takk

Utdrag fra «The Rare Ould Times» og The «Ferryman» gjengis med velvillig tillatelse fra Pete St. John.

Jeg skylder en enorm takk til de vanlige, og til enda noen flere: Den fantastiske Darley Anderson og teamet hans, særlig Zoë, Maddie, Kasia, Rosanna og Caroline, for å ha gått ufattelig mye lenger enn noen forfatter kan forlange av en litteraturagent; Ciara Considine ved Hachette Books Ireland, Sue Fletcher ved Hodder & Stoughton og Kendra Harpster ved Viking, tre redaktører som til stadighet tar pusten fra meg med sin lidenskap, dyktighet og enorme klokskap; Breda Purdue, Ruth Shern, Ciara Doorley, Peter McNulty og alle ved Hachette Books Ireland; Swati Gamble, Katie Davison og alle ved Hodder & Stoughton; Clare Ferraro, Ben Petrone, Kate Lloyd og alle ved Viking; Rachel Burd for nok en knivskarp manusredigering, Pete St John for hans vakre kjærlighetssanger til Dublin, og for at han velvillig har tillatt meg å sitere fra dem; Adrienne Murphy for å ha husket McGonagle’s selv i disen; doktor Fearghas Ó Cochláin for det medisinske; David Walsh for å ha svart på spørsmål om politiets fremgangsmåter og gitt innblikk i en etterforskers verden; Louise Lowe fordi hun fant en så god tittel (og et så godt ensemble) til det stykket for mange, mange år siden; Ann-Marie Hardiman, Oonagh Montague, Catherine Farrell, Dee Roycroft, Vincenzo Latronico, Mary Kelly, Helena Burling, Stewart Roche, Cheryl Steckel og Fidelma Keogh for en rekke uvurderlige former for varme og kjærlighet og støtte; David Ryan, braccae tuae aperientur; min bror og svigersøster, Alex French og Susan Collins, og foreldrene mine, Elena Hvostoff-Lombardi og David French, av flere grunner enn jeg har plass til å regne opp, og som vanlig, sist men langt fra minst, min mann, Anthony Breatnach.

Til Alex

Forord

I hele livet er det bare noen få stunder som virkelig teller. Vanligvis får du ikke tenkt ordentlig over dem, unntatt i ettertid, lenge etter at de har sust forbi: den gangen du avgjorde om du skulle snakke med den jenta, bremse for den uoversiktlige svingen, stoppe opp og finne et kondom. Jeg var heldig, må man vel si. Jeg fikk oppleve en av mine samtidig som jeg forsto at det var en slik stund. Jeg fikk oppleve å føle draget av tilværelsen som virvlet forbi meg en vinterkveld da jeg ventet i mørket øverst i Faithful Place.

Jeg var nitten, gammel nok til å gi meg verden i vold, og ung nok til å være dum på en mengde forskjellige måter, og den kvelden, så snart begge brødrene mine snorket, snek jeg meg ut av rommet vårt med ransel på ryggen og skoene hengende i den ene hånden. En gulvplanke knirket, og på jenterommet mumlet en av søstrene mine i søvne, men jeg hadde trolldomskraft i meg den kvelden, fosset frem som på en flodbølge, ikke til å stoppe; mor og far rørte seg ikke engang i uttrekkssengen da jeg gikk gjennom stuen, nær nok til å røre dem. Peisbålet hadde brent ned til en rød, ulmende glohaug. I ranselen hadde jeg alt viktig jeg eide – dongeribukser, T-skjorter, en brukt radio, hundre pund og fødselsattesten. Det var det eneste en trengte for å reise over til England den gangen. Rosie hadde fergebillettene.

Jeg ventet på henne i enden av gaten, i mørket utenfor den gule, uklare ringen av lampeskinn. Luften var kald som glass, med en behagelig eim av humle fra Guinness-bryggeriet. Jeg hadde tre par sokker i skoene, og jeg kjørte hendene dypt ned i lommene på den tyske anorakken og hørte en siste gang på gaten min, den levende gaten som seilte langs nattens lange strømmer. En kvinne som lo – Å, det ventet jeg da ikke at du kunne, et vindu som ble smelt igjen. Krafsende rotteskritt over teglstein, en mann som hostet, en sykkel som suste rundt hjørnet, den lave, intense brummingen fra Gærne-Johnny Malone som snakket seg i søvn i kjelleren i nummer fjorten. Elskovsgny et sted, dempede klynk, rytmiske bums, og jeg tenkte på duften av Rosies hals og smilte opp mot himmelen. Jeg hørte byens klokker slå tolv – Christchurch, St Pat’s, St Michan’s; runde, mektige toner dalte fra himmelen som en lykkønskning, de ringte inn vårt eget hemmelige nyttår.

Da de ringte ett, var jeg redd. En serie svake dunk og rasling beveget seg gjennom hagene og jeg rettet meg opp, var klar, men hun kom ikke klatrende over endemuren. Antakelig var det bare noen som snek seg hjem, sent og med dårlig samvittighet, og krøp inn gjennom et vindu. I nummer sju skrek minsteungen til Sallie Hearne, en sped, hjelpeløs jamring, til hun møysommelig våknet og sang for den. I know where I’m going … Painted rooms are bonny …

Da de slo to, gikk misforståelsen opp for meg som et spark i rumpa. Det sendte meg rett over endemuren og ned i hagen til nummer seksten, som hadde vært kondemnert siden før jeg ble født, og som var kolonisert av oss unge, overstrødd med ølbokser og sneiper og tapte møydommer. Jeg bykset opp den morkne trappen, fire trinn i steget, uten å bry meg om hvem som hørte det. Jeg var så sikker, kunne allerede se henne for meg, rasende under de mørkerøde krøllene, hendene på hoftene: Hva faen har du somlet med? Splintrede gulvplanker, hull etter neveslag i gipsveggene, kald, mørk trekk og ikke en sjel. I loftsstuen fant jeg beskjeden, bare en side revet ut av et skolebarns skrivebok. Der den lå på det bare gulvet og blafret i et blekt rektangel av skinn fra det knuste vinduet, så det ut som om den hadde vært der i hundre år. Det var da jeg følte at flodbølgen slo tilbake som en livsfarlig brottsjø, altfor sterk å kjempe mot, og ikke på min side lenger.

Jeg tok ikke beskjeden med meg. Jeg kunne den utenat da jeg gikk fra nummer seksten, og jeg hadde resten av livet på å prøve å fordøye den. Jeg lot den ligge og gikk tilbake til enden av gaten. Der ventet jeg i mørket, betraktet dampdottene pusten min sendte opp i lykteskinnet mens klokkene slo tre og fire og fem. Nattemørket falmet til en tynn, trist gråtone, og rundt hjørnet skramlet en melkevogn over brosteinen mot meieriet, og jeg ventet fremdeles på Rose Daly i enden av Faithful Place.

1

Far sa en gang at det viktigste enhver mann bør vite, er hva han er villig til å dø for. Hvis du ikke vet det, sa han, hva er du da verd? Ingenting. Du er ikke noe mannfolk i det hele tatt. Jeg var tretten, og han hadde satt til livs en trekvart flaske whisky, men hva så? Vettuge ord. Så vidt jeg husker var han villig til å dø a) for Irland, b) for moren sin, som hadde vært død i ti år, og c) for å få bukt med den merra Maggie Thatcher.

Men like fullt: Fra og med den dagen kunne jeg til enhver tid, uten betenkning, regne opp hva jeg var villig til å dø for. I begynnelsen var det enkelt: familien, kjæresten, hjemmet. Senere ble det mer innviklet en periode. I dag er listen stabil, og det liker jeg – det er noe å være stolt av, føler jeg. Jeg er villig til å dø for – uten noen bestemt rangordning – byen min, jobben og jentungen.

Jentungen er snill og grei foreløpig, byen er Dublin, og jobben er i spaningsavsnittet, så det virker kanskje innlysende hvilken av delene jeg lettest kan komme til å dø for, men det er lenge siden jobben har servert meg noe mer fryktinngytende enn pyton papirarbeid. Landets beskjedne størrelse innebærer at en feltoperatør ikke kan holde på særlig lenge – to operasjoner, kanskje fire, så blir risikoen for gjennomskuelse for stor. Jeg brukte opp mine ni liv for lenge, lenge siden. Inntil videre holder jeg meg bak kulissene og leder mine egne operasjoner.

Men her er den alvorligste risikoen i spaningsarbeid, både i felten og ellers: Hvis du skaper illusjoner lenge nok, begynner du å tro at du har kontroll. Det er lett å få en følelse av at du er hypnotisør, illusjonist, en skarping som vet hva som er ekte og hvordan alle kunstene gjøres. I virkeligheten er du bare en vanlig, sløv kop blant publikum. Uansett hvor god du er, vil forbrytermiljøet alltid være bedre i dette gamet. Det er mer utspekulert enn deg, raskere og atskillig mer hensynsløst. Du må bare prøve å holde tritt, kjenne dine svake sider og alltid regne med en uventet trøkk i trynet.

Den andre gangen livet mitt la alt til rette for en uventet trøkk, var en fredagsettermiddag i begynnelsen av desember. Den dagen hadde jeg brukt til å pleie og vedlikeholde en av skikkelsene jeg jobbet med den gangen – en av gutta mine, en som ikke var blant mors beste barn, hadde rotet seg opp i en situasjon hvor han av innviklede grunner trengte en eldre dame han kunne presentere som bestemoren sin for en rekke narkolangere – og nå var jeg på vei til eksen min for å hente jentungen til helgen. Olivia og Holly bor i en imponerende smakfull rekkehusleilighet i en velstelt blindgate i Dalkey. Vi fikk den av Olivias far i bryllupsgave. Da vi flyttet inn, hadde den navn i stedet for nummer. Det kvittet jeg meg raskt med, men allerede den gangen burde jeg skjønt at dette ekteskapet aldri kom til å fungere. Hvis foreldrene mine hadde visst at jeg skulle gifte meg, ville mor satt seg i dyp gjeld i banken, gitt oss en nydelig salong med blomstermønster og blitt fortørnet hvis vi tok plasten av putene.

Olivia stilte seg midt i døråpningen, slik at jeg ikke skulle innbille meg at jeg kunne komme inn. «Holly er nesten klar,» sa hun.

Olivia – og dette sier jeg med en passelig blanding av selvtilfredshet og sorg – er litt av en skjønnhet: høy, med langt elegant ansikt, mengder av mykt, askeblondt hår og slike diskré kurver som du ikke legger merke til i første omgang, men når du først gjør det, kan du ikke få dem ut av bevisstheten. Den kvelden var hun smekkert antrukket i en dyr, svart kjole, en utsøkt strømpebukse og bestemors diamantkjede, som bare tas frem ved spesielle anledninger, og paven selv ville revet av seg kalotten og tørket seg i pannen. Jeg, som er atskillig mindre beleven enn paven, plystret beundrende. «Viktig date?»

«Vi skal ut og spise.»

«Vil ‘vi’ si Dermo igjen?»

Olivia er altfor gløgg til å la seg mobbe av meg. «Han heter Dermot, og det vil si ham, ja.»

Jeg lot som om dette gjorde stort inntrykk. «Det blir fjerde helg på rad, ikke sant? Si meg, er det den store kvelden i kveld?»

«Holly!» ropte Olivia oppover trappen. «Faren din er her!» Mens hun sto med ryggen til, gikk jeg forbi henne og inn i gangen. Hun brukte Chanel 5, slik hun hadde gjort helt siden vi traff hverandre.

Fra annen etasje: «Pappa! Jeg kommer, jeg kommer, jeg kommer, jeg må bare …» og så en lang, ivrig strøm av pludder hvor Holly forklarte det innfløkte lille hodet sitt uten å tenke på om noen kunne høre henne.

«Bare bruk den tiden du trenger, vennen min,» ropte jeg på vei inn på kjøkkenet.

Olivia fulgte etter meg. «Dermot kommer hvert øyeblikk,» sa hun. Jeg var ikke sikker på om det var ment som en trussel eller en appell.

Jeg åpnet kjøleskapet og kikket i det. «Jeg liker ikke trynet på den fyren. Han har ingen hake. Jeg stoler aldri på en mann uten hake.»

«Nåja, mannfolksmaken din er heldigvis ikke relevant her.»

«Den er relevant hvis dette blir såpass seriøst at han kommer til å omgås Holly. Hva var det han het til etternavn igjen?»

En gang mens ekteskapet vårt var på vei mot stupet, smelte Olivia kjøleskapdøren i hodet på meg. Jeg skjønte at hun vurderte å gjøre det om igjen. Jeg ble stående bøyd for å gi henne gode muligheter, men hun bevarte fatningen. «Hvorfor vil du vite det?»

«Jeg må kjøre et datasøk på ham.» Jeg tok ut en kartong appelsinjuice og ristet på den. «Hva er dette skvipet for noe? Når sluttet du å kjøpe den gode?»

Olivias munn – enkel hudfarget leppestift – begynte å stramme seg. «Du kjører ikke noe datasøk på Dermot, Frank.»

«Har ikke noe valg,» sa jeg muntert. «Jeg må jo forsikre meg om at han ikke tukler med unger.»

«Men herregud, Frank! Han er ikke –»

«Kanskje ikke,» medga jeg. «Antakelig ikke. Men hvordan kan du være sikker på det, Olivia? Vil du ikke heller være på den sikre siden?» Jeg skrudde kapselen av juicen og tok en slurk.

«Holly!» ropte Olivia. «Skynd deg!»

«Jeg finner ikke hesten min!» En serie dunk oppe i annen etasje.

Jeg så på Olivia. «De peiler seg inn på alenemødre med nydelige små barn. Og det er forbløffende å se hvor mange av dem som mangler hake. Har du aldri lagt merke til det?»

«Nei, Frank, det har jeg ikke. Og jeg vil ikke vite noe av at du bruker jobben din til å skremme –»

«Ta en god titt neste gang det er en pedofil på TV. Hvit kassebil og null hake, det kan jeg garantere. Hva kjører Dermo?»

«Holly!»

Jeg tok en stor slurk til, tørket helletuten på ermet og satte kartongen i kjøleskapet igjen. «Den smakte det kattepiss av. Hvis jeg øker barnebidraget, vil du kjøpe skikkelig juice?»

«Hvis du tredoblet det,» sa Olivia blidt og rolig og kikket på klokken, “– ikke at du hadde klart det – ville det kanskje dekket én kartong i uken.» Pusen har klør hvis du drar henne i halen lenge nok.

Akkurat da reddet Holly oss fra oss selv ved å buse ut av rommet sitt og rope «Pappapappapappa!» av fulle lunger. Jeg rakk bort til foten av trappen tidsnok til at hun kunne kaste seg mot meg som et virvlende lite fyrverkeri av fint, gyllent hår og rosa glitter, slynge beina rundt livet mitt og denge meg i ryggen med ranselen og en bustete ponny som het Clara og hadde sett sine beste dager. «Hei, klamreapa mi,» sa jeg og kysset henne på issen. Hun var lett som en fjær. «Hvordan har du hatt det denne uken?»

«Veldig travelt, og jeg er ingen klamreape,» erklærte hun alvorlig, nese mot nese. «Hva er en klamreape?»

Holly er ni år gammel og en vever, lettbygd kopi av morens familie – vi Mackeyer er robuste og tykkhudede med kraftig hår, bygget for å jobbe i Dublin-været – bortsett fra øyene hennes. Den aller første gangen jeg så henne, kikket hun opp på meg med mine egne øyne; store, vide, klarblå øyne. De traff meg som en sjokkpistol, og fortsatt gjør hjertet mitt et hopp hver gang jeg ser dem. Olivia kan skrape av seg etternavnet mitt som en foreldet adresselapp, fylle kjøleskapet med juice jeg ikke liker og la Dermo Pedofil fylle min side av sengen, men de øynene kan hun ikke gjøre noe med.

«Det er en god fe, en apefe som bor i en trylleskog,» sa jeg til Holly. Hun sendte meg et blikk som lå midt mellom Oi, oi og Godt forsøk. «Hva har du det så travelt med?»

Hun akte ned fra meg og landet på gulvet med et bums. «Chloe og Sarah og jeg skal lage musikkband. Jeg tegnet et bilde til deg på skolen, for vi fant opp en dans, og kan jeg få hvite støvler? Og Sarah har skrevet en sang, og …» Et øyeblikk var Olivia og jeg nær ved å smile til hverandre over hodet på henne, men så tok Olivia seg i det og kikket på klokken igjen.

Ute på gårdsplassen passerte vi min venn Dermo, som – og dette vet jeg med sikkerhet, for jeg tok bilnummeret hans første gang han og Olivia skulle ut og spise – er en fullstendig lovlydig fyr som ikke engang har feilparkert Audien sin noen gang, og som ikke kan la være å se ut som om han lever på kanten av et kolossalt rap. «Morn,» sa han og nikket til meg som i dødskrampe. Jeg tror Dermo kanskje er redd meg. «Hei, Holly.»

«Hva kaller du ham?» sa jeg da jeg hadde spent henne fast oppå belteputen og Olivia, perfekt som Grace Kelly, kysset Dermo på kinnet i døren.

Holly rettet på Claras man og trakk på skuldrene. «Mamma sier at jeg skal kalle ham onkel Dermot.»

«Gjør du det, da?»

«Nei. Høyt kaller jeg ham ingenting. Inni meg kaller jeg ham akkartryne.» Hun kikket i sladrespeilet for å se om jeg ville slå ned på det. Haken hennes inntok allerede en trassig mine.

Jeg begynte å le. «Herlig,» sa jeg. «Det er jenta si, det.» Så tok jeg en håndbrekksving for å sette støkk i Olivia og Akkartryne.

Etter at Olivia tok til fornuften og kastet meg ut, har jeg bodd nede på kaien i en diger blokk som ble oppført på nittitallet – av David Lynch, skulle man tro. Teppene er så tykke at jeg aldri har hørt et skritt, men selv klokken fire om natten fornemmer man duren av fem hundre sinn som rører seg på alle kanter: folk som drømmer, håper, bekymrer seg, planlegger, tenker. Jeg vokste opp i en leiegård, så en skulle tro at det tettstablede levesettet var noe jeg forsto meg på, men dette er annerledes. Jeg kjenner ikke disse menneskene, jeg ser dem ikke engang. Jeg aner ikke hvor og når de går ut og inn. Kanskje de aldri går ut, for alt jeg vet, kanskje de bare murer seg inne i leilighetene sine og tenker. Selv i søvne har jeg det ene øret stilt inn på den mentale duren, klar til å sprette opp av sengen og forsvare territoriet mitt hvis det trengs.

Innredningen i min personlige lille krok av Twin Peaks er nyskilt-fiks. Med det mener jeg at nå, etter fire år, ser den fortsatt ut som om flyttebilen ikke er kommet ennå. Unntaket er Hollys rom, som er stappfullt av alle mulige lodne, pastellfargede greier. Den dagen vi var ute og så etter møbler sammen, hadde jeg endelig greid å fravriste Olivia én helg i måneden, og jeg hadde mest lyst til å gi Holly alt som fantes i tre fulle etasjer av kjøpesenteret. Jeg hadde begynt å tro at jeg aldri skulle få se henne mer.

«Hva skal vi gjøre i morgen?» ville hun vite da vi gikk langs den teppelagte korridoren. Hun slepte Clara etter det ene beinet. Inntil ganske nylig ville hun blitt hysterisk om den hesten hadde kommet borti gulvet. De forandrer seg så svimlende raskt.

«Husker du den dragen jeg kjøpte til deg? Hvis du gjør ferdig alle leksene i kveld, og det ikke regner i morgen, skal jeg ta deg med til Phoenix-parken og lære deg å sette den opp.»

«Kan Sarah bli med?»

«Vi ringer mammaen hennes etter middag.» Foreldrene til Hollys venninner er riktig begeistret for meg. Ingenting føles mer ansvarlig enn å la en etterforsker ta med ungen din i parken.

«Middag! Kan vi spise pizza?»

«Klart,» sa jeg. Olivia lever et tilsetningsfritt, økologisk og fiberrikt liv, og hvis jeg ikke sørger for litt motvekt, vil jenta vokse opp dobbelt så sunn som alle venninnene og føle seg utenfor. «Hvorfor ikke?» Men så låste jeg opp døren og fikk det første hintet om at Holly og jeg ikke kom til å spise pizza i kveld.

Meldingslampen på telefonen blinket krakilsk. Fem tapte oppringninger. Jobben ringer meg på mobilen, uteagenter og konfidensielle kilder ringer meg på den andre mobilen, gutta vet at de treffer meg på puben når de treffer meg, og Olivia sender meg tekstmeldinger når hun er nødt. Da kunne det bare være slekten, og det ville si lillesøster Jackie, siden hun var den eneste jeg hadde snakket med på et par tiår. Fem oppringninger betydde antakelig at en av foreldrene våre lå for døden.

«Her,» sa jeg til Holly og rakte henne den bærbare datamaskinen. «Ta den med deg på rommet og plag vennene dine på IM. Jeg stikker inn til deg om en liten stund.»

Holly, som vet utmerket godt at hun ikke får lov til å gå på nettet alene før hun fyller tjueen, så skeptisk på meg. «Hvis du vil ha en røyk,» sa hun veslevoksent, «kan du bare gå ut på balkongen. Jeg vet at du røyker.»

Jeg la en hånd på ryggen hennes og styrte henne mot jenterommet. «Jaså? Hvorfor tror du det?» I en hvilken som helst annen situasjon ville jeg blitt sterkt nysgjerrig. Jeg har aldri røkt i Hollys påsyn, og Olivia hadde neppe fortalt det. Olivia og jeg hadde skapt bevisstheten hennes. Jeg blir fortsatt befippet hver gang jeg oppdager at den inneholder ting vi ikke har plassert der.

«Jeg skjønner da såpass,» sa Holly, hun lempet Clara og bagen sin på sengen og så overlegen ut. Jenta kan nok bli en brukbar etterforsker. «Og det er dumt av deg. Søster Mary Therese sier at du blir svart innvendig av det.»

«Søster Mary Therese har helt rett. Gløgg dame.» Jeg slo på den bærbare og koblet den til bredbåndlinjen. «Sånn, vær så god. Jeg må ringe et sted. Ikke kjøp noen diamanter på ebay.»

«Skal du ringe kjæresten din?» ville Holly vite.

Hun så bitteliten og altfor klok ut der hun sto i den hvite boblekåpen som nådde midt ned på de tynne beina, og de store øynene prøvde å ikke virke for redde. «Nei,» sa jeg. «Nei, vennen min, jeg har ingen kjæreste.»

«Helt sant?»

«Helt sant. Jeg har ikke tenkt å få noen med det første heller. Om noen år kan kanskje du velge en for meg. Hva sier du til det?»

«Jeg vil at mamma skal være kjæresten din.»

«Ja,» sa jeg. «Det vet jeg.» Jeg la hånden på hodet hennes et øyeblikk; håret føltes som kronblader. Så lukket jeg døren bak meg og gikk inn i stuen igjen for å undersøke hvem som var død.

Det var Jackie som hadde lagt inn meldinger på svareren, ja, og hun snakket som et ekspresstog. Det var et dårlig tegn, for Jackie holder igjen når hun har gode nyheter («Du gjetter aldri hva som skjedde. Kom igjen, prøv å gjette det») og gir full gass når hun har dårlig nytt. Og denne gangen kvalifiserte hun seg for Formel 1. «Kan du ikke for helvete ta telefonen, Francis, jeg må snakke med deg, jeg ringer ikke bare for moro skyld, det gjør jeg da aldri. Men nå må du ikke bli redd, det er ikke mamma, Gud forby, hun er bare bra, kanskje litt rystet, men det er vi jo alle sammen, hun fikk litt hjerteklapp til å begynne med, men så satte hun seg ned og fikk konjakk av Carmel, og nå er hun bare bra, ikke sant, mamma? Gudskjelov at Carmel var der, hun er som regel innom etter handlerunden på fredag, og så ringte hun meg og Kevin og ba oss komme ned. Shay sa at jeg ikke skulle ringe deg, hva skulle det være godt for, sa han, men jeg ba ham ta tørn, det skulle bare mangle, så hvis du er hjemme, kan du ikke dra deg til å ta telefonen og snakke med meg? Francis! Det er Gud hjelpe meg –» Taletiden tok slutt med et pip.

Carmel og Kevin og Shay, du store tid. Det hørtes ut til at hele familien hadde troppet opp hjemme hos mor og far. Far – det måtte være ham. «Pappa!» ropte Holly fra rommet sitt. «Hvor mange sigaretter røyker du om dagen?»

Telefonsvarerdamen ba meg trykke på knapper, og jeg lystret. «Hvem sier at jeg røyker?»

«Jeg vil vite det! Tjue?»

Alltids en begynnelse. «Kanskje.»

Jackie igjen: «Jævla svarer, jeg var ikke ferdig! Kom hit, det skulle jeg sagt med det samme, det er ikke pappa heller, han er akkurat som han pleier, ingen er døde eller skadet eller noe sånt, det er bare bra med oss alle sammen. Kevin er litt opprørt, men jeg tror det er fordi han er urolig for hvordan du vil ta det, han er veldig glad i deg, vet du, det er han fortsatt. Det er jo ikke sikkert dette betyr noe, Francis, du må ikke miste hodet, det kan være en fleip, noen som er ute og kødder, det var det vi trodde til å begynne med, men det er en ganske drittjævlig spøk, synes nå jeg, unnskyld kraftuttrykket –»

«Pappa! Hvor mye mosjon får du?»

Men i all verden? «Jeg danser ballett i all hemmelighet.»

«Nehei, svar ordentlig! Hvor mye?»

«Ikke nok.»

«– og dessuten er det ingen av oss som aner hva vi skal gjøre med det heller, så kan du ikke se til å ringe meg så snart du får denne meldingen? Vær så snill, Francis. Jeg skal ha mobilen klar.»

Klikk, pip, telefonsvarerdame. I ettertid innser jeg at jeg burde skjønt sammenhengen allerede da, eller i alle fall ant hva det dreide seg om. «Pappa? Hvor mye frukt og grønnsaker spiser du?»

«Hauger og lass.»

«Særlig!»

«Litt.»

De tre neste meldingene var mer av samme slag, og de hadde kommet med en halvtimes mellomrom. Etter den siste var Jackie kommet til et stadium hvor bare små hunder kunne høre henne.

«Pappa?»

«Vent litt, vennen min.»

Jeg tok mobilen med meg ut på balkongen, over den mørke elven og de oransje, snuskete lyktene og den vedvarende knurringen fra trafikkorker, og ringte Jackie derfra. Hun svarte på første ring. «Francis? Herre min hatt, jeg trodde jeg skulle bli gæren. Hvor har du vært?»

Hun hadde senket farten til hundre og tretti eller så. «Hentet Holly. Hva er det som brenner, Jackie?»

Bakgrunnslyd. Selv etter så lang tid kjente jeg straks igjen det raske bittet i Shays stemme. Et par brokker fra mor traff meg som et slag i ansiktet.

«Å, herregud, Francis … Vil du sette deg? Eller hente deg en konjakk eller noe slikt?»

«Hvis du ikke sier hva som står på, kommer jeg rett bort og kveler deg, Jackie.»

«Vent litt, hold an …» En dør ble lukket. «Sånn,» sa Jackie i den plutselige stillheten. «Nå skal du høre. Husker du at jeg fortalte deg om karen som kjøpte opp de tre husene øverst i Faithful Place og ville lage leiligheter av dem?»

«Ja.»

«Han bygger dem ikke om til leiligheter likevel, nå som alle begynner å bli så urolige for eiendomsprisene, han lar husene stå en stund for å se hva som skjer. Nå har han satt håndverkere til å ta ut peiser og krimskrams for å selge det – det finnes folk som betaler godt for sånt, visste du det? Sprøtt. De satte i gang i dag, begynte med huset oppe på hjørnet. Det forfalne. Husker du det?»

«Nummer seksten.»

«Akkurat. De tok ut peisene, og inne bak en av dem fant de en koffert.»

Dramatisk opphold. Narkotika? Våpen? Penger? Jimmy Hoffa? «For faen, Jackie, hva var det?»

«Det er Rosie Dalys, Francis. Det er kofferten hennes.»

Alle lagene av trafikkstøy forsvant som klippet av. Det oransje lysskjæret på himmelen ble brutalt og glupsk som en skogbrann, blendende, ute av kontroll.

«Nei,» sa jeg. «Det er det ikke. Jeg vet ikke hvor du har fått det der fra, men det er noe jævlig tull.»

«Nå, nå, Francis –»

Tonen hennes dryppet av bekymring og medfølelse. Hadde hun vært der, ville jeg slått henne ned, tror jeg. «Ikke noe ‘Nå, nå, Francis’. Du og mor har pisket dere opp til hysterisk vanvidd på grunn av null og niks, og nå vil dere ha meg med på –»

«Hør her, jeg vet at du –»

«Hvis dette ikke er et påfunn for å få meg til å komme bort dit. Er det sånn å forstå, Jackie? Tar du sikte på en stor gjenforening av familien? Da skal du vite at dette ikke er noen gammel kinofilm, og slike opplegg vil ikke ende godt.»

«Behersk deg, din premieklyse,» hugg Jackie i. «Hva tar du meg for? Det er en bluse i den kofferten, en lilla en med persisk mønster, Carmel kjenner den igjen –»

Jeg hadde sett den på Rosie hundre ganger, visste hvordan knappene føltes under fingrene. «Ja, fra alle jenter her i byen på åttitallet. Carmel er troende til å gjenkjenne Elvis på vei langs Grafton Street for å få noe å slarve om. Jeg trodde du hadde mer vett, men det er tydelig at –»

«– og så ligger det en fødselsattest i den. Rose Bernadette Daly.»

Det tok stort sett knekken på diskusjonen. Jeg fant frem røyken, lente albuene på rekkverket og tok mitt livs lengste drag.

«Unnskyld,» sa Jackie noe mildere. «Unnskyld at jeg slengte det i fjeset på deg. Francis?»

«Ja.»

«Går det bra?»

«Jada. Hør her, Jackie. Vet Dalys dette?»

«De er ikke hjemme. Nora flyttet til Blanchardstown, tror jeg det var, for noen år siden. Gamle Daly og kona hans reiser til henne hver fredag kveld og hilser på minsteungen. Mamma tror hun har nummeret et sted, men –»

«Har du ringt politiet?»

«Bare deg.»

«Hvem andre vet om dette?»

«Bare håndverkerne. Et par unge polakker. Da de gjorde seg ferdige for dagen, gikk de bort til nummer femten og spurte om det var noen de kunne levere kofferten tilbake til, men det bor bare studenter i nummer femten nå, så de sendte polakkene ned til mamma og pappa.»

«Og mamma har ikke fortalt det til hele gaten? Er du sikker?»

«Faithful Place er ikke slik som du husker den. Halvparten av oppsitterne er studenter og japper nå. Vi vet ikke engang hva de heter. Familien Cullen er fortsatt her, og familien Nolan og noen av familien Hearne, men mamma ville ikke si noe til dem før hun hadde sagt fra til Dalys. Det ville ikke vært riktig.»

«Bra. Hvor er kofferten nå?»

«I stuen. Skulle ikke håndverkerne ha flyttet den? De måtte komme videre med arbeidet –»

«Det er helt i orden. Ikke rør den mer hvis dere ikke er helt nødt. Jeg kommer så fort jeg kan.»

Det ble stille en liten stund. Og så: «Francis … jeg vil nødig tro det verste, Gud bevare oss, men betyr ikke dette at Rosie …»

«Vi vet ikke noe ennå,» sa jeg. «Bare bli der dere er, ikke snakk med noen, og vent på meg.»

Jeg la på røret og tok en rask titt i leiligheten bak meg. Hollys dør var lukket. Jeg tok resten av sigaretten i et nytt maratondrag, slengte stumpen over rekkverket, tente en ny og ringte Olivia.

Hun sa ikke engang hei. «Nei, Frank, ikke denne gangen. Ikke tale om.»

«Jeg har ikke noe valg, Olivia.»

«Du tryglet om hver helg. Tryglet. Hvis du ikke ville ha dem –»

«Jeg vil ha dem. Men nå er det krise.»

«Det er det alltid. Avdelingen klarer seg uten deg i to dager, Frank. Uansett hva du gjerne vil tro, er du ikke uunnværlig.»

For alle som hørte henne på mer enn en halvmeters avstand, ville stemmen hennes virket som lett småprat, men hun var rasende. Klirring i bestikk, skjelmske latterbrøl, en bemerkning som kunne være Trøste og bære, en hagefontene. «Det er ikke jobben denne gangen,» sa jeg. «Det er familien.»

«Klart det. Dette skulle vel ikke ha noe å gjøre med at jeg er på min fjerde date med Dermot?»

«Olivia, jeg skulle gjerne gjort litt av hvert for å ødelegge din fjerde date med Dermot, men jeg ville aldri gitt avkall på samvær med Holly. Du kjenner meg bedre enn som så.»

Et kort, mistenksomt opphold. «Hva slags familiekrise?»

«Det vet jeg ikke ennå. Jackie ringte meg hysterisk, hun var hjemme hos mor og far. Jeg forstår ikke situasjonen helt. Jeg må komme meg dit i en fart.»

Nytt opphold. «Greit,» sukket Olivia trett. «Vi er på The Coterie. Stikk innom med henne.»

The Coterie har en TV-kokk til kjøkkensjef og blir skamrost i mange helgebilag. Stedet burde vært brannbombet. «Takk, Olivia. Jeg mener det oppriktig. Jeg skal hente henne senere i kveld hvis jeg kan, eller i morgen tidlig. Jeg ringer deg.»

«Gjør det, du,» sa Olivia. «Hvis du får anledning, da.» Dermed la hun på. Jeg slengte fra meg røyken og gikk inn for å fullføre tergingen av kvinnene i mitt liv.

Holly satt med beina i kors på sengen, med datamaskinen i fanget og et bekymret uttrykk i ansiktet. «Vennen min,» sa jeg. «Vi har et problem.»

Hun pekte på skjermen. «Pappa, se.»

Med store, fiolette bokstaver omgitt av en masse blinkende grafikk sto en klar beskjed: DU VIL DØ 52 ÅR GAMMEL. Jenta så virkelig oppskjørtet ut. Jeg satte meg på sengen bak henne og dro henne og datamaskinen opp på fanget mitt. «Hva er dette for noe?»

«Sarah fant dette spørreskjemaet på nettet, og jeg fylte det ut for deg, og da fikk jeg dette svaret. Og du som er førtien.»

Herre, ikke nå. «Det er bare Internett, meisa mi. Hvem som helst kan legge ut hva som helst der. Det betyr ikke at det er sant.»

«Det står jo der! De har regnet det ut!»

Olivia ville ikke bli blid hvis jeg leverte Holly tilbake gråtende. «Nå skal jeg vise deg noe,» sa jeg. Jeg strakte armene rundt henne, klikket vekk dødsdommen min, åpnet et Word-dokument og skrev en melding: DU ER ET ROMVESEN. DU LESER DETTE PÅ PLANETEN BONGO. «Sånn. Er dette sant?»

Holly presterte et gråtkvalt lite fnis. «Klart ikke.»

Jeg gjorde teksten fiolett og ga den en prangende font. «Nå, da?»

Hoderysting.

«Hva om jeg fikk datamaskinen til å gi deg en masse spørsmål før den sa det der? Ville det være sant da?»

Et øyeblikk trodde jeg at jeg hadde nådd frem, men så ble de smale skuldrene stive. «Det var et problem, sa du.»

«Ja. Vi må forandre planene våre en liten smule.»

«Jeg må tilbake til mamma,» sa Holly til datamaskinen. «Ikke sant?»

«Jo, vennen min. Jeg er forferdelig lei for det. Skal komme og hente deg så snart jeg kan.»

«Trenger de deg på jobben igjen?»

Hollys igjen bet verre enn noe Olivia kunne servert. «Nei,» sa jeg og lente meg sidelengs slik at jeg så ansiktet hennes. «Det har ikke noe med jobben å gjøre. Jobben kan hoppe i havet, synes du ikke det?» Jeg høstet et blekt smil. «Du vet tante Jackie? Hun har et stort problem, og jeg må hjelpe henne med en eneste gang.»

«Kan jeg ikke bli med?»

Både Jackie og Olivia har av og til prøvd å antyde at Holly burde bli kjent med farens familie. Men selv om det ikke hadde vært noen skumle kofferter inne i bildet, ville jeg aldri i verden latt Holly stikke en tå i den sydende heksegryta av galskap som er Mackey-familien på sitt beste. «Ikke denne gangen. Når jeg har ordnet opp i alt sammen, kan vi vel ta med tante Jackie og spise is et sted? For å muntre oss opp litt?»

«Ja, ålreit,» sa Holly med akkurat samme trette sukk som Olivia. «Det blir nok artig.» Hun krøp ned fra fanget mitt og begynte å legge sakene sine i ranselen igjen.

I bilen pratet Holly med Clara hele veien, så dempet at jeg ikke kunne høre hva hun sa. Hver gang jeg måtte stoppe for rødt, så jeg på henne i sladrespeilet og forbannet meg på at jeg skulle gjøre det godt igjen: få tak i telefonnummeret til familien Daly, slenge den fordømte kofferten på trappen deres og få Holly tilbake til leiligheten før sengetid. Men slik kom det ikke til å gå, det visste jeg allerede. Den gaten og kofferten hadde ventet lenge på at jeg skulle komme tilbake. Nå som jeg satt på kroken, ville det ta atskillig mer enn én kveld å gjennomgå det de hadde spart opp til meg.

Beskjeden hadde bare en svak antydning til tenåringsjenters melodrama; Rosie hadde alltid vært grei på den måten. Jeg skjønner at dette blir et sjokk, og det er jeg lei for, men føl for all del ikke at jeg har ment å narre, det har jeg aldri villet gjøre. Men jeg har tenkt meg grundig om, og dette er den eneste muligheten jeg har til å leve det livet jeg ønsker. Jeg skulle bare ønske jeg kunne gjøre det uten å såre eller skuffe. Det ville vært alle tiders å bli ønsket lykke til med det nye livet i England! Men hvis det ikke blir aktuelt, skjønner jeg det godt. Jeg skal komme tilbake en vakker dag, det lover jeg. Ha det veldig, veldig godt så lenge. Rosie.

Mellom det øyeblikket hun la den beskjeden på gulvet i nummer seksten, i rommet hvor vi hadde hatt vårt første kyss, og det øyeblikket hun skulle lempe kofferten over en eller annen mur og forsvinne sin kos, hadde noe skjedd.

2

Du finner ikke Faithful Place hvis du ikke vet hvor du skal lete. The Liberties er et strøk som har vokst frem på egen hånd i århundrenes løp, uten hjelp av byplanleggere, og Faithful Place er en trang blindgate som ligger gjemt midt inne i området som et villspor i en labyrint. Den ligger ti minutters spasertur fra Trinity College og de flotte butikkene i Grafton Street, men i min tid gikk vi ikke på Trinity, og Trinity-typene beveget seg ikke på våre kanter. Strøket var ikke akkurat snusket – industriarbeidere, murere, bakere, arbeidsløse og noen heldiggriser som jobbet på Guinness og fikk gratis helsestell og kveldskurs – bare egenartet. The Liberties fikk navnet for hundrevis av år siden fordi strøket gjorde ting på sitt eget vis og hadde sine egne regler. Reglene i min gate var slik: Går du på puben, må du spandere en runde når det blir din tur, uansett hvor blakk du er. Hvis kompisen din ryker i slagsmål, holder du deg i nærheten og drar ham vekk så snart du ser blod, slik at ingen taper ansikt. Heroin overlater du til typene nede i leilighetene. Selv om du er anarkist eller punkrocker denne måneden, går du i kirken på søndag. Og du tyster aldri på noen, uansett hva som skjer.

Jeg parkerte noen minutter unna og gikk resten av veien, for det var ingen grunn til å la familien se hva slags bil jeg hadde, eller at jeg hadde en beltepute i baksetet. Kveldsluften i the Liberties føltes fortsatt likedan – lun og rastløs, med potetgullposer og bussbilletter som ble løftet av vindkast, og et brus av røff munterhet fra pubene. Misbrukerne på gatehjørnene hadde begynt å kombinere treningsdraktene med smykker; en virkelig elegant mote. To av dem studerte meg og begynte å slentre mot meg, men jeg sendte dem et bredt haismil, og da ombestemte de seg.

Faithful Place er to rekker på åtte hus, gamle teglbygninger med trapp opp til hovedinngangen. På åttitallet var det tre-fire husstander i hvert av dem, kanskje flere. En husstand kunne være hva som helst fra Gærne-Johnny Malone, som hadde vært med i annen verdenskrig og likte å vise frem Ypres-tatoveringen sin, til Sallie Hearne, som ikke akkurat var hore, men måtte forsørge alle ungene på et vis. Levde du på trygd, hadde du kjellerleilighet og D-vitaminmangel. Hvis noen i husstanden jobbet, hadde du i alle fall deler av første etasje. Hvis familien din hadde vært der i noen generasjoner, hadde du ansiennitet og bodde i annen etasje, der ingen tråkket over deg.

Steder pleier å virke mindre når man kommer tilbake dit, men gaten min virket bare schizoid. Et par av husene var fikst oppusset med termopanglass og snodig pseudo-antikk pastellmaling, men de fleste var som før. Nummer seksten så ut som om det sang på siste vers; taket var fillete, det lå en haug murstein og en død trillebår ved trappen til hovedinngangen, og en eller annen gang i løpet av de tjue siste årene hadde noen tent på døren. I nummer åtte lyste det i et vindu i første etasje – gyllent og hyggelig og jævlig farlig.

Carmel og Shay og jeg kom til verden rett etter at mor og far ble gift, én i året, slik en kunne vente i et land hvor kondomer var forbuden frukt. Kevin kom nesten fem år senere, da foreldrene våre fikk igjen pusten, og Jackie kom fem år etter det igjen, antakelig i en av de korte stundene da de tålte synet av hverandre. Vi hadde første etasje i nummer åtte; fire rom. Jenterom, gutterom, kjøkken, stue – toalettet var et skur nederst i hagen, og vi vasket oss i et blikkfat på kjøkkenet. Nå har mor og far all den plassen for seg selv.

Jeg treffer Jackie med noen ukers mellomrom, og hun holder meg orientert, litt avhengig av hva man legger i uttrykket. Hun synes jeg bør vite hver minste ting om alles tilværelse, mens jeg mener at jeg bør få beskjed hvis noen dør, så det gikk en stund før vi fant frem til en gyllen middelvei. Da jeg kom gående inn i Faithful Place igjen, visste jeg at Carmel hadde fire unger og bakstuss som en buss, at Shay bodde i etasjen over foreldrene mine og jobbet i den samme sykkelbutikken som han hadde sluttet på skolen for, og at Kevin solgte flatskjermer og hadde ny dame hver måned. Far hadde gjort et eller annet med ryggen, og mor var seg selv lik. Så har vi til slutt Jackie, som er frisør og bor sammen med denne Gavin, som hun sier at hun kanskje skal gifte seg med en dag. Hvis hun hadde gjort som jeg ba om, noe jeg tvilte på, visste de andre null og niks om meg.

Hoveddøren var ulåst, og det samme var døren til leiligheten. Ingen lar dører stå ulåst i Dublin lenger. Jackie hadde taktfullt nok lagt alt til rette slik at jeg kunne ankomme på mitt eget vis. Jeg hørte stemmer fra stuen; korte setninger, lange opphold.

«Hei sann,» sa jeg i døren.

Kopper ble satt ned, hoder dreide seg. Mors kvikke, svarte øyne og fem knallblå par, akkurat som mine egne, rettet blikket mot meg.

«Gjem heroinet,» sa Shay. Han lente seg mot vinduet med hendene i lommen; han hadde sett at jeg kom gående. «Det er snuten.»

Husverten hadde omsider lagt teppe, en blomstret affære i grønt og rosa. Rommet hadde fortsatt en eim av ristet brød, fuktighet og møbelpolish, med en svak, skitten understrøm som jeg ikke kunne plassere. På bordet sto et fat fullt av dekkeservietter og digestive-kjeks. Far og Kevin satt i lenestolene, mens mor var i sofaen med Carmel og Jackie på hver sin side; hun minnet om en krigsherre som viste frem to viktige fanger.

Mor er en klassisk Dublin-mamma: Halvannen meter tønneformet stahet med kunstige krøller og et uuttømmelig forråd av misbilligelse. Den fortapte sønns velkomst ble som følger:

«Francis,» sa mor. Hun lente seg tilbake i sofaen, la armene i kors der midjen hennes skulle vært og målte meg med blikket. «Gadd du ikke engang ta på deg en skikkelig skjorte?»

«Hei, mams,» sa jeg.

«Mamma, ikke mams. Sånn som du ser ut. Naboene vil tro at jeg har fostret en uteligger.»

Jeg har etter hvert byttet den militære vindjakken med en brun skinnjakke, men ellers kjører jeg stort sett med det samme klesvalget som den gangen jeg flyttet hjemmefra. Hadde jeg gått i dress, ville hun sagt at jeg hadde for høye tanker om meg selv. Når du har med mor å gjøre, kan du ikke regne med å vinne. «Jeg forsto på Jackie at det hastet,» sa jeg. «Hei, paps.»

Far så bedre ut en jeg hadde ventet. I gamle dager var det jeg som liknet ham mest – det samme tykke, brune håret, de samme grove trekkene – men likheten hadde avtatt en god del nå, og bra var det. Han begynte å bli gammel – hvitt hår, høyvannsbukse – men hadde fortsatt såpass muskler at du nødig ville legge deg ut med ham. Han så klinkende edru ut, men med ham kunne en aldri vite før det var for sent. «Snilt at du ville beære oss med et besøk,» sa han. Stemmen var dypere og hesere; for mange Camel. «Du har fortsatt hals så spinkel som en musepikk.»

«Det sier alle. Hei, Carmel. Kevin. Shay.»

Shay gadd ikke svare. «Hei, Francis,» sa Kevin. Han glodde på meg som om jeg var et gjenferd. Han var blitt en diger kar, lys og kraftig og stilig, større enn meg. «Dæsken.»

«Pass munnen,» hugg mor.

«Du ser riktig bra ut,» erklærte Carmel selvsagt. Hvis den gjenoppståtte Jesus hadde vist seg for Carmel en morgen, ville hun sagt at Han så riktig bra ut. Baken hennes var ganske riktig dominerende, og hun hadde lagt seg til et snørrhovent tonefall som ikke forbauset meg det ringeste. Her var alt som før, mer som før enn noensinne. «Takk for det,» sa jeg. «I like måte.»

«Kom hit,» sa Jackie til meg. Jackie har innviklet, bleket hår, og hun kler seg som en rømling fra førtitallets snackbarer: Denne dagen hadde hun hvit capribukse og en rød, storprikket bluse med rysjer på forvirrende steder. «Sett deg der og ta en kopp te. Jeg skal hente en kopp til.» Hun reiste seg og ga meg et oppmuntrende lite blunk med tilhørende klyp før hun gikk mot kjøkkenet.

«Takk, ikke noe til meg,» sa jeg og stoppet henne. Tanken på å sitte ved siden av mor fikk håret til å reise seg i nakken min. «La oss ta en titt på denne berømmelige kofferten.»

«Hva er det som haster sånn?» ville mor vite. «Sett deg der.»

«Arbeidet må gå foran. Hvor er kofferten?»

Shay nikket mot gulvet foran seg. «Vær så god,» sa han. Jackie satte seg igjen med et bums. Jeg gikk rundt salongbordet og sofaen og stolene mens alle øynene hvilte på meg.

Kofferten lå ved vinduet. Det var en lyseblå affære med runde hjørner og svarte muggflekker, og den var åpnet på klem; noen hadde brutt opp de ynkelige blikklåsene. Det slo meg hvor liten den var. Olivia pleide å ta med seg så å si alt vi eide, selv vannkokeren, selv om vi bare skulle på helgetur. Rosie hadde vært på vei til et helt nytt liv med noe hun kunne bære i én hånd.

«Hvem har rørt denne?» spurte jeg.

Shay lo; det var en hard lyd bakerst i halsen. «Jøssenavn, gutter, nå er Columbo her. Skal du ta fingeravtrykk av oss?»

Shay er mørk og senet og rastløs, og jeg hadde glemt hvordan det føltes å komme for nær ham. Det er som å stå ved en høyspentmast; du blir nervøs av det. Nå hadde han fått skarpe, bistre furer fra nese til munn og mellom øyenbrynene. «Bare hvis dere ber pent,» sa jeg. «Har dere rørt den alle sammen?»

«Jeg vil ikke komme nær den i det hele tatt,» sa Carmel raskt og demonstrerte et lite grøss. «Noe så møkkete.» Jeg møtte Kevins blikk. Et øyeblikk var det som om jeg ikke hadde vært borte i det hele tatt.

«Far din og jeg prøvde å åpne den,» sa mor. «Men den var låst, så jeg fikk Shay til å komme ned og bruke skrujern på den. Vi hadde jo ingen annen mulighet, for det var ingenting utenpå som viste hvem den tilhørte.» Hun så kranglevorent på meg.

«Så sant,» sa jeg.

«Da vi så hva som var i den … ja, da fikk jeg mitt livs sjokk, skal jeg si deg. Hjertet hoppet ut av brystet, jeg trodde jeg skulle få infarkt. Gudskjelov at du er her med bilen, i tilfelle du må kjøre meg på sjukehuset, sa jeg til Carmel.» Uttrykket i mors øyne sa at dette ville vært min skyld, selv om hun ikke hadde funnet ut hvordan ennå.

«Trevor har ikke noe imot å lage middag til ungene,» sa Carmel til meg. «Ikke når det er krise. Han er grei på den måten.»

«Både jeg og Kevin tok en titt i kofferten da vi kom hit,» sa Jackie. «Vi har rørt forskjellige ting, jeg husker ikke hvilke –»

«Har du fingeravtrykkspulver med deg?» spurte Shay. Han lente seg mot vinduskarmen og betraktet meg med halvlukkede øyne.

«En annen dag, hvis du er snill gutt.» Jeg fant latekshanskene mine i jakkelommen og tok dem på. Far begynte å le; en dyp, stygg skurring. Latteren gikk over i en hjelpeløs hostekule som fikk hele stolen hans til å riste.

Skrujernet til Shay lå på gulvet ved siden av kofferten. Jeg satte meg på huk og brukte det til å løfte lokket. To av gutta på kriminalteknisk skyldte meg tjenester, og et par av de pene damene der likte meg, så hvem som helst av dem kunne kjøre noen tester for meg i all stillhet, men de ville nok helst se at jeg ikke rotet til materialet noe mer enn jeg var nødt til.

Kofferten inneholdt et tungt virvar av tekstil, svartflekket og delvis oppløst av mugg og elde. Den avga en sterk, tung eim som minnet om våt jord. Det var den understrømmen jeg hadde kjent i luften da jeg kom inn.

Langsomt løftet jeg ut gjenstand for gjenstand og stablet dem i lokket, der de ikke ville bli kontaminert. En vid, blå dongeribukse med skotskrutete lapper påsydd nedenfor revnene i knærne. En grønn ullgenser. En blå dongeribukse så trang at den hadde glidelåser ved anklene, og herregud, den kjente jeg igjen, minnet om Rosies hoftevrikking traff meg som en trøkk i magen. Jeg arbeidet videre uten å la meg merke med noe. En krageløs herreskjorte i flanell; smale, blå striper på en bakgrunn som hadde vært gulhvit før. Seks hvite bomullstruser. En lilla bluse med lange flak og persisk mønster, pill morken, og da jeg tok den opp, falt fødselsattesten ut.

«Der,» sa Jackie. Hun lente seg over armlenet på sofaen og så spent på meg. «Der ser du. Helt til vi fant det der, trodde vi at det ikke var noe av betydning – kanskje noen ungdommer som køddet eller noen som hadde kvartet ting og måtte skjule dem, eller kanskje et stakkars kvinnfolk som fikk bank av gubben og hadde sakene sine liggende klare til den dagen hun fikk samlet mot til å gå fra ham, ikke sant, sånn som det står i ukebladene at en skal gjøre.» Munnlæret hennes begynte å sette opp farten igjen.

Rose Bernadette Daly, født 30. juli 1966. Papiret holdt på å gå i oppløsning. «Jepp,» sa jeg. «Hvis det der er ungdommer som kødder, har de gått ganske grundig til verks.»

En U2-trøye, antakelig verd hundrevis av pund, om den ikke hadde vært kopparret av råte. En T-skjorte med blå og hvite striper. En svart herrevest; Annie Hall-stilen var på mote den gangen. En lilla ullgenser. En rosenkrans i lyseblå plast. To hvite bomullsbehåer. En Walkman av lite kjent merke; den hadde jeg spart til i flere måneder. Jeg sikret meg de siste to pundene en uke før attenårsdagen hennes, tjente dem ved å hjelpe Beaker Murray med å selge piratvideoer nede på Iveagh Market. En sprayboks med Sure deodorant. Ti-tolv hjemmeinnspilte kassetter, og jeg kunne fortsatt lese den runde håndskriften hennes på noen av omslagene: REM, Murmur, U2, Boy; Thin Lizzy, The Boomtown Rats, The Stranglers, Nick Cave and The Bad Seeds. Rosie kunne legge igjen alt annet, men musikksamlingen tok hun med.

Nederst i kofferten lå en brun konvolutt. Papirene inni hadde klebet seg sammen til en kompakt klump etter tjueto år med fuktighet, og da jeg dro forsiktig i kanten, revnet det hele som vått dopapir. Her måtte det nok innkasseres en ny tjeneste fra teknikerne. Noen ord uklar tekst kunne fortsatt tydes gjennom konvoluttens plastvindu.

… LAOGHAIRE-HOLYHEAD … AVGANG … :30 … Hvor Rosie enn hadde dratt, hadde hun tatt seg dit uten båtbillettene våre.

Alle så på meg. Kevin virket direkte opprørt. «Ja,» sa jeg, «dette er tydeligvis Rosie Dalys koffert.» Jeg begynte å flytte saker fra lokket til selve kofferten igjen, og papirene tok jeg til slutt, slik at de ikke skulle bli krøllete.

«Skal vi ringe politiet?» spurte Carmel. Far kremtet saftig, som om han gjorde seg klar til å spytte, men mor sendte ham et rasende blikk.

«Og si hva for noe?» spurte jeg.

Dette hadde tydeligvis ingen tenkt på. «Noen har gjemt en koffert bak en peis for noen og tjue år siden,» sa jeg. «Ikke akkurat århundrets forbrytelse. Familien Daly kan ringe politiet hvis de vil, men tro meg, de vil neppe sette i gang noe stort apparat for å oppklare Den tette skorsteinens mysterium.»

«Men tenk på Rosie,» sa Jackie. Hun dro i en hårlokk og så på meg med kanintenner og store, blå, bekymrede øyne. «Hun er forsvunnet. Og den greia der, den er et spor, eller bevis, eller hva du nå kaller det. Burde vi ikke …?»

«Ble hun meldt savnet?»

Blikk ble vekslet frem og tilbake; det visste ingen. Jeg tvilte sterkt på det. I the Liberties er politiet som manetene i Pacman: De hører med i spillet, du blir god til å unngå dem, og du går definitivt ikke hen og oppsøker dem. «Hvis hun ikke ble det,» sa jeg og lukket kofferten med fingerspissene, «er det litt sent nå.»

«Men,» sa Jackie, «vent litt. Tyder ikke dette på at …? Du skjønner hva jeg mener. At hun ikke dro til England likevel. Ser det ikke ut til at noen kan ha …?»

«Det Jackie prøver å si,» forklarte Shay, «er at det ser ut som om noen har ekspedert Rosie, stappet henne i en søppelsekk, tatt henne med til grisefarmene, dumpet henne der og stappet kofferten opp i en peis for å få den vekk.»

«Seamus Mackey! Gud bevare oss!» Utbruddet kom fra mor. Carmel korset seg.

Denne muligheten hadde allerede streifet meg. «Kan selvfølgelig tenkes,» sa jeg. «Eller hun kan ha blitt bortført av romvesener og satt ned igjen i Kentucky ved en misforståelse. Selv holder jeg en knapp på den enkleste forklaringen, som er at hun stappet kofferten opp i pipa selv, men fikk ingen mulighet til å ta den ut igjen, så hun reiste over til England uten truseskift. Men hvis dere trenger litt ekstra dramatikk i tilværelsen, så velbekomme.»

«Akkurat,» sa Shay. En kan si litt av hvert om Shay, men dum er han ikke. «Og det er derfor du trenger de derre.» Han siktet til hanskene, som jeg akkurat la på plass i jakken. «Fordi du ikke tror det er noen forbrytelse inne i bildet.»

«Refleks,» sa jeg og smilte bredt til ham. «En snut er en snut døgnet rundt, hverdag som helg, om du skjønner hva jeg mener.» Shay laget en foraktelig lyd.

«Theresa Daly kommer til å gå fra vettet,» sa mor med en herlig blanding av respekt, misunnelse og blodtørst. «Aldeles fra vettet.»

Av en lang rekke grunner måtte jeg få tak i ekteparet Daly før noen andre kontaktet dem. «Jeg skal ta en prat med henne og Mr Daly og høre hva de vil gjøre. Når kommer de hjem på lørdager?»

Shay trakk på skuldrene. «Kommer an på. Av og til kommer de ikke før om ettermiddagen, andre ganger kan de komme tidlig om morgenen. De kommer når Nora kjører dem hjem.»

Dette var fordømt. Jeg kunne se på mor at hun allerede planla å kaste seg over dem før de rakk å sette nøkkelen i døren. Jeg vurderte å sove i bilen og komme henne i forkjøpet, men det fantes ikke parkeringsplasser innenfor spanevidde. Shay betraktet meg og moret seg.

Da løftet mor på barmen og så på meg. «Du kan overnatte her hvis du vil, Francis. Sofaen kan fortsatt trekkes ut.»

Jeg trodde ikke at dette var noe utslag av gjenforeningsvarme. Mor liker at folk kommer i takknemlighetsgjeld til henne. Dette er aldri særlig lurt, men jeg kunne ikke komme på noe bedre. «Hvis du ikke er blitt for fin for sånt nå,» tilføyde hun for å understreke at hun ikke var blitt bløthjertet.

«Langt ifra,» sa jeg og ga Shay et stort tannpastaglis. «Det ville være flott. Takk skal du ha, mams.»

«Mamma, ikke mams. Du vil vel ha frokost og greier også.»

«Kan jeg også overnatte?» spurte Kevin som lyn fra klar himmel.

Mor så mistenksomt på ham. Han så like forbauset ut som jeg ble. «Jeg kan ikke hindre deg i det,» sa hun til slutt. «Ikke ødelegg det fine sengetøyet mitt.» Dermed reiste hun seg fra sofaen og begynte å sanke sammen tekopper.

Shay lo stygt. «Fred i slekten,» sa han og dultet til kofferten med støvlespissen. «Akkurat i tide til jul.»

Mor tillater ikke røyking i huset. Shay og Jackie og jeg gikk ut for å dyrke lasten vår, og Kevin og Carmel slentret etter. Vi satte oss på trappen utenfor hoveddøren, slik vi pleide å gjøre da vi var barn og sugde på en saftis etter middag og ventet på at noe interessant skulle skje. Det tok en stund før det gikk opp for meg at jeg fremdeles ventet på liv og røre – gutter med en fotball, et par som kranglet, en dame som skyndte seg over gaten for å bytte sladder mot teposer, hva som helst – og at det ikke ville komme. I nummer elleve laget et par langhårete studenter mat og spilte Keane, ikke engang særlig høyt, og i nummer sju strøk Sallie Hearne klær, og noen så på TV. Mer aktivt ble det nok ikke i Faithful Place nå for tiden.

Vi trakk rett til de gamle plassene våre: Shay og Carmel på hver sin ende av øverste trinn, Kevin og jeg nedenfor dem, Jackie mellom oss på nederste trinn. Vi hadde slitt våre personlige rumpeavtrykk i disse trinnene. «Jøss så mildt det er,» sa Carmel. «Det minner ikke om desember i det hele tatt. Føles helt feil.»

«Global oppvarming,» sa Kevin. «Kan noen gi oss en røyk?»

Jackie rakte ham pakken sin. «Ikke begynn med dette. Fæl uvane.»

«Bare ved spesielle anledninger.»

Jeg tente lighteren min, og han bøyde seg mot meg. Flammen sendte skygger av øyenvippene nedover kinnene hans, og et kort øyeblikk så han ut som et sovende barn, rødkinnet og uskyldig. Kevin forgudet meg i gamle dager, han fulgte etter meg overalt. Jeg ga Zippy Hearne en blodig nese fordi han hadde tatt seigmennene til Kevin. Nå luktet det etterbarberingsvann av ham.

«Sallie,» sa jeg og nikket mot huset hennes. «Hvor mange unger fikk hun til slutt?»

Jackie løftet hånden over skulderen for å få røykpakken sin tilbake fra Kevin. «Fjorten. Jeg blir øm bak bare jeg tenker på det.»

Jeg humret, fanget Kevins blikk og høstet et smil fra ham.

«Jeg har fire stykker selv nå,» sa Carmel til meg etter en liten stund. «Darren og Louise og Donna og Ashley.»

«Jackie har fortalt det. Til lykke. Hvem likner de?»

«Louise ser ut som meg, stakkar. Darren ser ut som faren.»

«Donna er som å se Jackie,» sa Kevin. «Tenna på tørk og alt sammen.»

Jackie slo ham. «Ti stille med deg.»

«De begynner vel å bli store nå,» sa jeg.

«Visst gjør de det. Darren skal ta artium i år. Han vil studere til ingeniør ved Dublin-universitetet, tenk på det.»

Ingen spurte om Holly. Kanskje jeg hadde undervurdert Jackie; kanskje hun kunne holde på hemmeligheter likevel. «Her,» sa Carmel og rotet i håndvesken. Hun fant mobiltelefonen, tuklet med den og holdt den frem til meg. «Vil du se dem?»

Jeg bladde gjennom bildene. Fire fregnete unger som ikke akkurat var noen fryd for øyet, og Trevor, som ikke hadde forandret seg stort, bortsett fra hårfestet, pluss et skvettpusset rekkehus fra syttitallet – jeg kunne ikke huske hvilken deprimerende forstad det lå i. Carmel var akkurat det som hun alltid hadde drømt om å bli. Det var det svært få som kunne si. Heldig for henne, selv om drømmen hennes ga meg brekninger.

«Det ser ut til å være kjekke unger,» sa jeg og leverte telefonen tilbake. «Gratulerer, Melly.»

Et lite hikst fra trinnet over meg. «Melly … Trøste meg, det har jeg ikke hørt på mange år.»

I det lyset var de seg selv lik igjen. Det slettet rynkene og gråsprengtheten, smalnet Kevins tunge hake og tørket sminken av Jackie, til vi satt der alle fem, kvikke og rastløse i mørket, og kokte sammen våre forskjellige drømmer. Hvis Sallie Hearne kikket ut av vinduet, ville hun se oss slik – Mackey-ungene som satt på trappen. Et forskrudd øyeblikk var jeg glad for å være der.

«Au,» sa Carmel og vred på seg. Carmel hadde aldri mestret dette med taushet. «Jeg får så vondt bak. Er du sikker på at det var det som skjedde, Francis? Det du sa inne? Det med at Rosie hadde tenkt å komme tilbake og hente den kofferten?»

Det kom en lav hveselyd, kanskje en slags latter, da Shay blåste ut røyk mellom tennene. «Det er bare pisspreik. Det vet han like godt som jeg.»

Carmel klasket ham på kneet. «Pass munnen din.» Shay rørte seg ikke. «Hva mener du med det? Hvorfor skulle det være pisspreik?»

Han trakk på skuldrene.

«Jeg er ikke sikker på noe,» sa jeg. «Men jeg tror det er gode sjanser for at hun er i England, ja, og lever lykkelig til sine dagers ende.»

«Uten billett og legitimasjon?» sa Shay.

«Hun hadde sparepenger. Hvis hun ikke fikk tak i billetten sin, kunne hun kjøpt en ny. Og den gangen trengte en ikke legitimasjon for å reise til England.» Dette var sant nok. Vi tok med oss fødselsattestene fordi vi visste at vi kunne bli nødt til å søke trygd mens vi lette etter jobb, og fordi vi skulle gifte oss.

«Var det likevel riktig av meg å ringe deg?» spurte Jackie stillferdig. «Eller skulle jeg bare ha …»

Stemningen ble anspent. «Latt hele greia ligge,» sa Shay.

«Nei,» sa jeg. «Det var helt riktig av deg, Jackie. Instinktet ditt er suverent, skal jeg si deg.»

Jackie strakte ut beina og studerte de høyhælte skoene. Jeg så bare bakhodet hennes. «Kanskje,» sa hun.

Vi satt og røkte en stund. Lukten av malt og brent humle var borte; Guinness hadde gjort noe miljøbevisst på nittitallet, så nå lukter det dieseldunst i the Liberties, noe som visstnok skal være en forbedring. Nattsvermere loopet rundt gatelykten i enden av Faithful Place. Noen hadde tatt ned tauet som hang fra toppen av lykten før, det som ungene hadde brukt til huske.

Det var én ting jeg gjerne ville vite. «Far ser bra ut,» sa jeg.

Taushet. Kevin trakk på skuldrene.

«Ryggen hans er ikke så bra,» sa Carmel. «Har Jackie …?»

«Hun har sagt at han hadde problemer. Han er bedre enn jeg hadde forestilt meg.»

Hun sukket. «Han har gode og dårlige dager, ser du. Dette er en god dag, nå er han fin. På dårlige dager …»

Shay sugde på sigaretten; han holdt den fortsatt mellom tommel og pekefinger, omtrent som en gangster fra gamle filmer. «På dårlige dager må jeg bære ham på do,» sa han rett ut.

«Vet de hva som er i veien?» spurte jeg.

«Nei. Kanskje noe han har gjort på jobben, eller kanskje … De finner ikke ut av det. Uansett blir det verre og verre.»

«Har han sluttet å drikke?»

«Hvorfor vil du vite det?» sa Shay.

«Har far sluttet å drikke?» gjentok jeg.

Carmel rørte på seg. «Å, det går bra med ham.»

Shay utstøtte et kort bjeff av latter.

«Behandler han mor bra?»

«Det raker deg faen ikke,» sa Shay.

De tre andre holdt pusten, spent på om vi ville fly på hverandre. Da jeg var tolv, kløvde Shay hodet mitt på denne trappen. Jeg har fortsatt arrene. Ikke lenge etterpå ble jeg større enn ham. Han har også arr.

Jeg snudde meg langsomt mot ham, tok meg god tid. «Jeg stiller deg et høflig spørsmål,» sa jeg.

«Det der har du ikke brydd deg med å spørre om på tjue år.»

«Han har spurt meg,» sa Jackie. «Mange, mange ganger.»

«Hva så? Du bor heller ikke her, ikke nå lenger. Du har ikke mer peiling enn ham.»

«Det er derfor jeg spør deg nå,» sa jeg. «Oppfører far seg ordentlig mot mor?»

Vi stirret hverandre ned i tussmørket. Jeg gjorde meg klar til å hive røyken kvikt.

«Hvis jeg sier nei,» sa Shay, «ville du flytte fra den fine ungkarsleiligheten din og flytte inn her for å passe på henne?»

«I etasjen under deg? Shay, da. Savner du meg så sårt?»

Over oss fløy et vindu opp. «Francis!» ropte mor ned. «Kevin! Hva blir det til? Kommer dere inn?»

«Om en liten stund!» ropte vi tilbake alle sammen. Jackie lo; det ble en høy og hektisk liten lyd. «Hør på oss …»

Mor smelte igjen vinduet. Etter hvert lente Shay seg litt mer tilbake og spyttet gjennom rekkverket. Straks han tok blikket fra meg, slappet alle av.

«Jeg må i alle fall dra,» sa Carmel. «Ashley vil gjerne ha mamma i nærheten når hun legger seg. Hun vil ikke godta Trevor i stedet, da gjør hun seg forferdelig vrang. Hun synes det er morsomt.»

«Hvordan kommer du hjem?» spurte Kevin.

«Jeg har Kiaen stående rundt hjørnet. Kiaen er min,» forklarte hun meg. «Trevor har Range Roveren.»

Trevor hadde alltid vært en deprimerende liten jævel. Det var godt å vite at han hadde utviklet seg som forventet. «Så bra,» sa jeg.

«Får vi sitte på med deg?» spurte Jackie. «Jeg kom hit rett fra jobb, og i dag var det Gavins tur å ha bilen.»

Carmel dro haken inn mot halsen og smattet misbilligende med tungen. «Henter han deg ikke?»

«Ikke tale om. Bilen er hjemme nå, og han er på puben med gutta.»

Carmel reiste seg med et godt tak i rekkverket og dro skjørtet pertentlig ned. «Si til Gavin at hvis han lar deg jobbe, burde han i alle fall gi deg en egen bil å komme dit med. Hva er det dere flirer av?»

«Kvinnefrigjøringen lever og blomstrer,» sa jeg.

«Jeg har aldri hatt noe til overs for de greiene der. Jeg liker en solid og god behå. Og du, vesla, slutt å le og kom før jeg lar deg bli igjen her i denne skura.»

«Jeg kommer, vent litt –» Jackie stakk sigarettene i vesken igjen og slengte stroppen over skulderen. «Jeg stikker innom i morgen. Ser jeg deg da, Francis?»

«Aldri godt å vite, kanskje du er heldig. Ellers snakkes vi.»

Hun løftet armen, grep meg i hånden og klemte til. «Jeg er i alle fall glad jeg ringte deg,» sa hun i en trassig, halvkonfidensiell undertone. «Og jeg er glad du kom. Du er en knupp, det er du virkelig. Du får ha det så lenge. Greit?»

«Du er en grei jente selv. Vi sees, Jackie.»

Carmel gikk ned trappen, og vi tre andre så etter dem da de gikk oppover Faithful Place. Klapringen fra Jackies høye hæler gjallet mellom husveggene, og Carmel trampet av sted ved siden av henne, prøvde å holde tritt. Jackie er atskillig høyere enn Carmel, selv før du legger til håret og hælene, men på den annen side slår Carmel henne ettertrykkelig i omfang. Ulikheten fikk dem til å minne om en dustete tegnefilmduo, på vei for å gjennomleve det ene stygge, komiske uhellet etter det andre før de endelig fanget skurken og reddet situasjonen.

«Reale damer, det der,» sa jeg stillferdig.

«Ja,» sa Kevin. «Det er de.»

«Hvis du vil gjøre de to en tjeneste,» sa Shay, «kommer du ikke hit mer.»

Jeg kom til at han nok hadde rett, men jeg ignorerte ham likevel. Mor gjorde vindusnummeret sitt igjen: «Francis! Kevin! Jeg må låse døra. Dere kan komme inn nå, eller dere kan sove der dere er.»

«Gå inn,» sa Shay. «Før hun vekker hele gata.»

Kevin stablet seg på beina, strakte seg og tøyde nakken. «Blir du med?»

«Nei,» sa Shay. «Tar en røyk til.» Da jeg lukket ytterdøren, satt han fortsatt på trappen med ryggen til oss mens han kneppet med lighteren og studerte flammen.

Mor hadde lempet en dyne, to puter og en bunt sengetøy på sofaen og lagt seg, slik at hun fikk vist hva hun mente om at vi somlet ute. Hun og far hadde flyttet inn på det gamle rommet vårt, mens jenterommet var blitt omgjort til bad – det måtte ha skjedd på åttitallet, etter den tiltalende, mørkegrønne innredningen å dømme. Mens Kevin plasket og sto i der inne, gikk jeg ut i trappegangen – mor har hørsel som en flaggermus – og ringte Olivia.

Klokken var godt over elleve. «Hun sover,» sa Olivia. «Og hun er veldig skuffet.»

«Jeg skjønner det. Jeg ville bare takke på nytt, og beklage på nytt. Ødela jeg kvelden deres totalt?»

«Ja. Hva trodde du ville skje? At The Coterie satte frem en ekstra stol slik at Holly kunne prate med oss om Booker-nominasjonene over laks en croute?»

«Jeg har noe å gjøre her i morgen, men jeg skal prøve å hente henne før middag. Kanskje du og Dermot kan gå ut i morgen kveld i stedet.»

Hun sukket. «Hva er det som foregår der? Det er ikke noen som er ille ute?»

«Jeg er ikke sikker ennå,» sa jeg. «Strever fortsatt med å forstå det. I morgen har jeg nok et klarere bilde.»

Taushet. Jeg trodde Olivia var forbannet på meg fordi jeg ikke fortalte mer, men så overrasket hun meg: «Hva med deg, Frank? Er det bra med deg?»

Tonen hennes var blitt mildere. Det absolutt siste jeg trengte den kvelden, var at Olivia var hyggelig mot meg. Det skylte som vann gjennom margen min, beroligende og lumskt. «Har aldri hatt det bedre,» sa jeg. «Må legge på. Gi Holly et kyss fra meg i morgen tidlig. Jeg ringer i morgen.»

Kevin og jeg redde sovesofaen og la oss i hver vår retning, slik at vi kunne føle oss som to havarerte festløver etter en vill aften, ikke som to smågutter på samme madrass. Vi lå i de svake mønstrene av lysskinn gjennom blondegardinene og hørte på hverandres pust. I hjørnet lyste mors brannrøde skulptur av Kristi hjerte. Jeg forestilte meg Olivias ansiktsuttrykk hvis hun noen gang fikk se den figuren.

«Det var hyggelig å treffe deg,» sa Kevin stillferdig etter en stund. «Er du klar over det?»

Ansiktet hans lå i skygge; jeg så bare hendene hans på dynen. Den ene tommelen gned åndsfraværende på en knoke. «I like måte,» sa jeg. «Du ser sunn og frisk ut. Jeg kommer ikke over at du er større enn meg.»

Et lattersnøft. «Ville likevel ikke prøve meg på deg.»

Jeg lo også. «Smart. Jeg er ekspert på ubevæpnet kamp nå.»

«Er det sant?»

«Nei. Jeg er ekspert på papirarbeid, og på å sno meg ut av vanskeligheter.»

Kevin la seg over på siden, slik at han kunne se meg, og stakk den ene armen under hodet. «Får jeg spørre deg om noe? Hvorfor politiet?»

Politifolk som meg er grunnen til at du aldri blir stasjonert der du kommer fra. Om en skal se formelt på det, måtte nok alle i oppvekstmiljøet mitt regnes som småkriminelle på den ene eller den andre måten, ikke fordi de var tvilsomme, men fordi det var slik folk klarte seg. Halvparten av oppsitterne i Faithful Place gikk på trygd, og samtlige jobbet svart, særlig når det nærmet seg skolestart og barna trengte bøker og uniformer. Da Kevin og Jackie fikk bronkitt en vinter, tok Carmel kjøtt med hjem fra supermarkedet hvor hun jobbet, slik at de skulle få noe å styrke seg på. Ingen spurte hvordan hun betalte for det. Da jeg ble sju år gammel, hadde jeg lært å fikse gassmåleren slik at mor kunne lage middag. En typisk yrkesrådgiver ville neppe ha sett meg som noen fremtidig politimann. «Det hørtes spennende ut,» sa jeg. «Så enkelt var det. Få lønn for å oppleve litt action, bedre kan det ikke bli.»

«Blir det noe spenning, da?»

«Av og til.»

Kevin betraktet meg og ventet. «Far fløy av skaftet,» sa han til slutt. «Da Jackie fortalte det.»

Far hadde begynt som gipsarbeider, men da vi kom til verden, var han heltidsfyllik og hadde en bigeskjeft med ting som hadde falt av lastebiler. Jeg tror han ville tatt det penere om jeg ble gutteprostituert. «Jaja,» sa jeg, «det får vi ta som en ekstra bonus. Men nå er det min tur til å spørre om noe. Hva skjedde dagen etter at jeg dro?»

Kevin la seg over på ryggen og foldet armene bak hodet. «Har du aldri spurt Jackie?»

«Jackie var ni år. Hun er ikke sikker på hva hun husker og hva hun bare innbilte seg. Hun sier at en doktor i hvit frakk kom og hentet Mrs Daly. Slikt noe.»

«Ingen doktorer,» sa Kevin. «Ikke så vidt jeg så, i alle fall.»

Han så i taket. Lykteskinnet gjennom vinduet fikk øynene hans til å glitre som mørkt vann. «Jeg husker Rosie,» sa han. «Jeg vet at jeg bare var en guttunge, men … jeg husker henne veldig godt, hvis du skjønner hva jeg mener. Det håret og den latteren, og måten hun gikk på … Rosie var virkelig nydelig, det var hun.»

«Det var hun,» istemte jeg. Den gangen var Dublin brun og grå og beige overalt, mens Rosie var en mengde friske farger: En eksplosjon av rustrøde krøller helt ned til livet, øyne som glassbiter holdt mot lyset, rød munn, hvit hud og gylne fregner. Halve the Liberties likte Rosie Daly, og enda mer tiltrekkende ble hun av at hun ga blanke; det der fikk henne ikke til å tro at hun var noe utenom det vanlige. Hun hadde kurver en kunne bli svimmel av, men hun bar dem like naturlig og henkastet som hun bar den lappete dongeribuksen.

La meg skissere Rosie på den tiden da nonnene hadde overbevist halvparten så pene jenter om at kroppen deres var en krysning mellom syndens bule og et bankhvelv, og at gutter var noen foraktelige små innbruddstyver. En sommer da vi var i tolvårsalderen, før det hadde gått opp for oss at vi var forelsket, lekte vi Du-skal-få-se-min. Det eneste jeg hadde sett av nakne kvinner før, var utringninger gjengitt i svart-hvitt, og så kastet Rosie klærne i et hjørne som om de bare var i veien, og gjorde en piruett i den dunkle belysningen i nummer seksten, med håndflatene opp, strålende, leende og nesten nær nok til å røre. Tanken slår fortsatt luften ut av meg. Jeg var så ung at jeg ikke engang visste hva jeg ville gjøre med henne, jeg visste bare at ingenting i hele verden, selv ikke Mona Lisa i Grand Canyon med Den hellige gral i den ene hånden og et vinnerlodd i Lotto i den andre, kunne bli like vakkert.

«Til å begynne med,» sa Kevin stillferdig opp mot taket, «trodde vi ikke engang at det var noe i veien. Shay og jeg la merke til at du ikke var der da vi våknet – selvfølgelig, kan du si – men vi trodde bare at du hadde dratt ut et sted. Men så, da vi satt og spiste frokost, kom Mrs Daly busende inn og ville ha tak i deg. Da vi sa at du ikke var der, holdt hun på å få infarkt – Rosies saker var vekk, og Mrs Daly skrek at du hadde stukket av med henne, eller kidnappet henne. Jeg vet ikke hva hun snakket om. Far begynte å tordne tilbake, og mor prøvde å få begge til å tie stille før naboene hørte dem –»

«Lykke til med det,» sa jeg. Mrs Dalys galskap er annerledes enn mors, men minst like høylytt.

«Ja, det samme sier jeg. Og vi hørte noen andre som kjeftet på den andre siden av gata, så jeg og Jackie kikket ut. Det var Mr Daly som hev resten av Rosies saker ut gjennom vinduet, og hele gata kom ut for å se hva som foregikk … og for å være helt ærlig, syntes jeg det var jævlig komisk.»

Han smilte. Jeg kunne ikke la være å smile jeg heller. «Det skulle jeg betalt godt for å se.»

«Ja, jøss. Det holdt på å ende i katteslagsmål. Mrs Daly kalte deg en liten sjarlatan, og mor kalte Rosie et lite ludder – som mor, så datter. Mrs Daly gikk i taket.»

«Nå skal vi se, jeg tror jeg ville holdt en knapp på mor. Vektmessig overtak.»

«Ikke la henne høre at du sier det.»

«Hun kunne bare sette seg på Mrs Daly til hun ga seg.»

Vi lo dempet i mørket, tedde oss som et par smågutter. «Men Mrs Daly var bevæpnet,» sa Kevin. «De neglene –»

«Ja, fyda. Har hun dem ennå?»

«De er lengre nå. Hun er en menneskelig – hva er det nå det heter?»

«Løvrive?»

«Nei! Sånne ninja-greier. Kastestjerner.»

«Hvem var det som vant, da?»

«Mor, må en vel si. Hun dyttet Mrs Daly ut i trappegangen og smelte igjen døra. Mrs Daly ropte og sparket i døra og sto i, men ga til slutt opp. Hun gikk ut og kranglet med Mr Daly om Rosies ting i stedet. Folk solgte praktisk talt billetter. Bedre enn Dallas.»

På det gamle gutterommet vårt vartet far opp med en hostekule som fikk sengen til å skramle mot veggen. Vi stivnet til og hørte på. Han fikk igjen pusten i lange, hese stønn.

«Men det var i grunnen det hele,» sa Kevin, han snakket lavere nå. «Sladderen kokte i et par uker, og så glemte folk hele greia, mer eller mindre. Mor og Mrs Daly snakket ikke med hverandre på noen år – far og Mr Daly snakket aldri sammen uansett, så det var ingen stor forandring. Mor spydde edder og galle hver jul når du ikke sendte kort, men …»

Men dette var på åttitallet, og emigrasjon var en av de tre viktigste karrieremulighetene som fantes, sammen med pappas firma og trygd. Mor måtte ha regnet med at minst én av oss endte med en enveisbillett til England. «Hun trodde ikke at jeg lå død i en grøft?»

Kevin snøftet. «Nei. Hun sa at om noen kom ille ut, var det nok ikke vår Francis. Vi ringte ikke politiet eller meldte deg savnet eller noe sånt, men det var ikke … det var ikke fordi vi ga blaffen. Vi trodde bare …» Madrassen beveget seg da han trakk på skuldrene.

«At Rosie og jeg hadde rømt sammen.»

«Ja, for alle visste jo at dere to hadde vært gærne etter hverandre, ikke sant? Og alle visste hva Mr Daly syntes om det. Så hvorfor ikke, om du skjønner hva jeg mener.»

«Ja,» sa jeg. «Hvorfor ikke.»

«Dessuten var det den beskjeden. Jeg tror det var den som fikk Mrs Daly til å tørne. Det var noen som rotet rundt i nummer seksten og fant en lapp der. Fra Rosie. Jeg vet ikke om Jackie har fortalt det til deg –»

«Jeg leste den,» sa jeg.

Kevin snudde hodet mot meg. «Jaså? Du så den?»

«Ja.»

Han ventet, men jeg forklarte ikke nærmere. «Når var det du …? Mener du før hun la den der? Viste hun den til deg?»

«Etterpå. Sent den kvelden.»

«Så … hun la den igjen til deg? Ikke til familien sin?»

«Det var det jeg trodde. Vi skulle møtes den kvelden, men hun dukket ikke opp, og jeg fant beskjeden. Jeg gikk ut fra at den måtte være til meg.»

Da jeg til slutt skjønte at hun mente det, at hun ikke kom fordi hun allerede hadde dratt, tok jeg på meg ranselen og begynte å gå. Mandag morgen, snart daggry, byen lå nedrimet og folketom, bare jeg og en gatefeier og noen slitne nattskiftarbeidere på vei hjem i den iskalde grålysningen. Klokken på Treenighetskirken viste at første ferge la ut fra Dun Laoghaire.

Jeg endte som husokkupant i nærheten av Baggot Street, der en gjeng illeluktende rockere bodde med en skjeløyd kjøter som het Keith Moon og en imponerende mengde hasj. Jeg kjente dem litt fra spillejobber, og alle trodde at en annen hadde invitert meg til å bo der en stund. En av dem hadde en ikke-illeluktende søster som bodde i en leilighet i Ranelagh og lot deg bruke adressen hennes til trygdeutbetalingene hvis hun likte deg, og det viste seg at hun likte meg riktig godt. Da jeg etter en stund satte adressen hennes på søknaden til politihøyskolen, var det praktisk talt sant. Det var en lettelse da jeg ble tatt inn og måtte dra til Templemore for å begynne opplæringen. Da hadde hun begynt å mumle om giftermål.

Den Rosie-merra trodde jeg på, jeg trodde hvert ord hun sa. Rosie holdt deg aldri for narr, hun åpnet bare munnen og sa alt rett ut, selv om det gjorde aldri så vondt. Det var en av grunnene til at jeg var glad i henne. Etter et liv med en familie som min, var det rett og slett forunderlig å treffe en som ikke var intrigemaker. Så da hun skrev at Jeg skal komme tilbake en vakker dag, det lover jeg, trodde jeg henne i tjueto år. Hele den tiden jeg var sammen med søsteren til den illeluktende rockemusikeren, hele den tiden jeg gikk ut med pene, livlige, midlertidige jenter som fortjente bedre, hele den tiden jeg var gift med Olivia og lot som om jeg hørte hjemme i Dalkey, ventet jeg på at Rosie Daly skulle komme inn gjennom døren når som helst.

«Men nå, da?» spurte Kevin. «Etter i dag, hvordan ser du på det nå?»

«Spør ikke meg,» sa jeg. «Jeg har oppriktig talt ikke peiling på hva som foregikk i hodet til Rosie.»

«Shay tror jo at hun er død,» sa han stille. «Det samme tror Jackie.»

«Ja,» sa jeg. «Det gjør de tydeligvis.»

Jeg hørte at Kevin trakk pusten, som om han gjorde seg klar til å si noe. Etter en liten stund slapp han den ut igjen.

«Hva er det?» spurte jeg.

Han ristet på hodet.

«Hva var det du ville si, Kevin?»

«Ingenting.»

Jeg ventet.

«Bare … Nei, jeg vet ikke.» Han vred seg rastløst i sengen. «Shay tok det hardt at du dro din kos.»

«Fordi vi var så gode kompiser, mener du?»

«Jeg vet at dere bestandig sloss. Men under overflaten … er dere jo fortsatt brødre.»

Ikke nok med at dette var utilslørt pisspreik – det aller første jeg kan huske, er at jeg våknet av at Shay prøvde å kjøre en blyant gjennom trommehinnen min – men det var åpenbart pisspreik som Kevin diktet opp for å pense meg vekk fra det han hadde vært nær ved å si. Jeg holdt på å presse ham, og jeg lurer fortsatt på hvordan det ville gått hvis jeg hadde gjort det. Men før jeg kom så langt, ble gangdøren lukket med et knepp; en svak, omhyggelig lyd: Shay som kom inn.

Kevin og jeg lå stille og lyttet. Dempede skritt som ventet et øyeblikk ute på avsatsen, så fortsatte de opp den neste trappen. Det kneppet i en ny dør, og gulvbord knirket over oss.

«Kevin,» sa jeg.

Kevin lot som om han sov. Etter en stund gled munnen hans opp, og han begynte å lage små peselyder.

Det tok lang tid før Shay sluttet å bevege seg stille rundt i leiligheten sin. Da det ble stille i huset, ventet jeg i et kvarter til, så satte jeg meg opp – Jesus, som sto i hjørnet og lyste, ga meg et blikk som sa at Han kjente min type – og kikket ut gjennom vinduet. Det hadde begynt å regne. Alle lys i Faithful Place var slukket, bortsett fra ett. Det kastet et vått, gult skinn på brolegningen fra etasjen over meg.