Annette Münch

Kaoskrigeren

Takk,

Lise

Wenche

Bente

Silje

Prolog

– Du!

Lyden av det ene ordet eksploderer i huet. Jeg stopper. Holder pusten. Regndråpene hamrer mot asfalten. Vil noen høre det hvis jeg skriker? Nei. Det er aldri noen i denne delen av parken så seint. Sakte snur jeg meg og møter blikkene deres. Det ene sekundet med øyekontakt funker som et startsignal.

Fem personer kommer løpende. Skoa deres tramper ned på råttent løv og smågrus. Jeg legger på sprang. Bare to svinger til, så vil jeg være ute på hovedveien. Ropene kommer nærmere og blander seg med lyden av hjerteslagene mine. En person griper tak i jakka mi og kaster seg over meg, jeg lukker øya og lar kroppen bli revet med i fallet. Kald, våt asfalt skjærer inn i ansiktet. Hardt grep rundt halsen, regnvann i munnen. Spark. Jeg gisper etter luft. En knyttneve, knasende lyd og brennende smerte. Jeg forsøker å krype sammen. Dekker huet med armene.

– Fattern din har kødda med feil folk, lyder en stemme. – Få ham til å betale tilbake det han skylder, ellers gjør vi livet ditt til et hælvete! Skjønner du?!

Hender graver dypt i lommene mine.

– Ta penga hans!

Grepet løsner, og jeg forsøker å åpne det ene øyet. Ser uklare skikkelser gjennom en slørete hinne av regnvann. Kroppen er lammet. Jeg prøver å dekke fjeset med de oppskrapte henda, men de tvinges vekk. Hører lyden av knokene som smeller inn i kjeven et par sekunder før smerten eksploderer. Jeg hoster opp ei blanding av vann og blod.

– Kom, Kriss, vi stikker, peser en stressa fyr i bakgrunnen.

Gjennom ei tåke skimter jeg ansiktet til en person med mørk hettegenser.

– Hold kjeft! Jeg bestemmer når vi er ferdige!

Jeg snur sakte på huet og rekker så vidt å se et jakkemerke med en gul drage på, før noe hardt smeller ned på brystet og slår lufta ut av lungene. Ei hard håndflate presser seg over øya.

– Han har skolebevis fra Dønski videregående, sier en tredje stemme.

– Vi veit hvor vi finner deg, hveser personen over meg.

Noe kaldt og spisst stryker over halsen og sender en lammende strøm av redsel fra skuldra og ned i tærne.

– Lager du noe pes, skal jeg kutte deg til mora di ikke kjenner deg igjen. Og finner jeg ikke deg, tar jeg en av kameratene dine. Skjønner du!?

En sviende smerte i ansiktet. Bladet presses mot strupen. Hardere. Angsten sprenger i kroppen. Jeg kniper øya sammen.

Nå dør jeg.

Kapittel 1

– Hei.

Hvitt lys svir i øya. Langsomt får jeg blikket i fokus. Storebroren min sitter på sengekanten og smiler svakt. Et smil uten glede, men med tonnevis av lettelse.

– Hva skjer? spør jeg med grøtete stemme.

Sondre ser på meg. Det mørke håret hans er bustete og den lyseblå skjorta krøllete.

– Du er på sykehuset, sier han.

Små glimt fra natta kommer tilbake. Jeg forsøker å fortelle, men hver gang jeg trekker pusten blir smerten sterkere. Sondre sier ingenting. Noe av det hvite i øya hans har blitt rødt, helt ytterst ved kantene.

– Det gjør dritvondt, klager jeg.

– De sier at du har brukket to ribbein, svarer Sondre kort.

Så forteller han om mannen og jenta som fant meg. Jenta trodde jeg var død og hadde begynt å grine.

Mens han snakker, velter kvalmen opp i magen. Jeg klarer ikke å følge med på orda. Lukker øya. En knyttneve kommer susende. Jeg skvetter og slår øya opp igjen.

– Jeg blir her så lenge du vil, lover Sondre og børster panneluggen vekk fra fjeset mitt, som om jeg var en liten unge.

Det gjør vondt selv om han så vidt er nær meg.

– Hvorfor kan ikke fattern ordne opp i pengene han skylder? spør jeg og konser på ikke å spy.

– Det er ikke lett når man skylder så mye, sier Sondre lavt. – Hadde det noe med ham å gjøre?

Forsiden på avisene som lå på dørmattene i blokka vår, har brent seg fast på netthinna mi.

«Tapte en halv million på pengespill»

«Hovmester tatt for grovt underslag»

– En av dem sa at fattern skyldte fattern hans penger, forteller jeg lavt. – Har han ikke bare svindla jobben?

Sondre snur seg mot vinduet uten å si noe mer. Jeg synker sammen. Hvor er fattern nå? Kroppen gløder.

– Hvor er han? spør jeg.

Jeg skal aldri mer rope at han ikke skjønner en dritt, jeg skal slutte å spille musikk som overdøver TV-en og ikke lage bråk, bare han ordner opp i gjelda si. Kan love hva som helst.

Sondre nøler. Det ligner ikke ham.

– Svar da!

– Han dro i går, sier han og ser ut i lufta. – Med hun fra Irland. Hun som han har vært en del hos i det siste.

Den krampeaktige kvalmen brer seg videre oppover i brystet.

– Dro? spør jeg hest.

Sondre klør seg i de korte skjeggstubbene og ser tilbake på meg.

– Det var ingenting jeg kunne gjøre, han hadde bestemt seg for å dra, sier han og retter seg opp.

– Dra hvor?

Blikket hans begynner å flakke.

– De reiste til Australia eller Asia, jeg er ikke sikker på hvor. Han sa det var best at jeg ikke visste det.

– Kommer han ikke tilbake? spør jeg.

– Jeg vet ikke, svarer Sondre. – Kanskje.

Inni huet hører jeg fortsatt lyden av løpende skritt som blir høyere og høyere. Tunga klistrer seg fast til ganen, jeg må ha vann.

Forsøket mitt på å sette meg opp ender i et smerteskrik.

– Pass på håndleddet! utbryter Sondre og bøyer seg fram for å hjelpe.

– Jeg må spy, stønner jeg.

Sondre henter et pappfat, og jeg fyller det med oppkast og tårer.

– Du trenger å hvile, sier han til slutt og skrur av nattbordlampa ved å trykke på en knapp på veggen.

Jeg synker ned i senga og lukker øya. En knyttneve kommer susende.

– Hold kjeft, dere bråker! klager en kjent stemme.

Sakte åpner jeg øya. Har jeg sovet, er det morgen?

– Han våkner! utbryter Sebastian.

Jeg ser rett inn i de mørke øya hans. Så legger jeg merke til Jonathan og Michael litt bortenfor. De har fordelt seg på sengekanten, nattbordet og en stol, og betrakter meg nysgjerrig – som om jeg er en sportsbil de er spente på om vil starte igjen etter en kræsj.

– Hei, sier jeg og blunker et par ganger.

Det tar noen sekunder før jeg husker alt som har skjedd. Alle prater samtidig. Smerten sprenger i huet, jeg gjør en grimase. Michael reagerer som vanlig først og hysjer på de andre.

– Hvordan går det?

Han spør lavt og forsøker å feste den blonde luggen bak øret. Den er for kort og faller alltid ned foran øya hans igjen.

– Greit, svarer jeg.

Sebastian studerer hevelsene i ansiktet mitt og sier han håper at jeg ikke føler meg halvparten så jævlig som jeg ser ut.

– Fuck deg, er alt jeg klarer å svare, selv om det faktisk er ålreit å høre at han er like svær i kjeften som alltid – det viser at i hvert fall noe er som før.

Jonathan retter på det hvite pannebåndet sitt.

– Sett noen sykepleierbabes her? gliser han og begynner å tromme utålmodig med fingra på nattbordet.

Han tar aldri dop på hverdager, påstår han, så jeg regner med at han bare er vanlig energisk.

– Vært dårlig foreløpig, smiler jeg.

Michael dytter borti Jonathan.

– Tobias er skada, gidder du å være seriøs et par minutter? spør han alvorlig og snur seg tilbake til meg. – Hva skjedde?

Ingen sier et ord mens jeg forteller det jeg husker. Først når jeg kommer til de brukne ribbeina og håndleddet, klarer ikke Sebastian å holde seg lenger.

– Kan man se på ribbeina at de er brukne? spør han og gnir seg på området over sine egne ribbein.

Jeg drar opp den blåstripete pyjamasskjorta. Området rundt ribbeina er rødt og hovent. Håndleddet er oppskrapt, blågult og dobbelt så svært som vanlig.

Sebastian bretter opp ermet på den mørkeblå hettegenseren og holder håndleddet sitt ved siden av mitt. Bortsett fra fargen er ikke forskjellen stor; han er større og mye sterkere enn meg. Og enn Michael og Jonathan.

– Er det samme håndledd som du forstua på skolen for noen år siden? spør Jonathan. – Da du slo til han som slengte dritt om mora di?

Jeg tenker tilbake og nikker.

– Ja.

Fortsatt kan jeg kjenne følelsen av å kline til fyren som hadde plaga meg på ungdomsskolen ved å slenge med leppa om at mora mi var død. På en absurd måte var det deilig å kjenne knokene treffe kinnbeinet hans og høre det hule smellet. Og absolutt verdt timene på rektors kontor, og ikke minst det forstua håndleddet.

– Var det verre enn … Du veit … vanlig slåssing? spør Michael.

Michael hadde kjefta på meg etter slaget fordi han mente det var idiotisk og lite gjennomtenkt å måke ned en kar ikke bare på skolens område, men i tillegg inne i gangen utenfor naturfagsalen. Og så med knytta neve, det var helt håpløst. Fyren hadde fått like vondt om jeg hadde slått med håndbaken, men det hadde ikke hørtes så brutalt ut når rektor ba om forklaring. Men grubling og analysering var og er hans greie, ikke min. Eller Sebastian eller Jonathan sin. Likevel skryter Michael aldri av at han tenker mer enn oss, eller av noe annet for den saks skyld. Han behøver ikke, og det gjør ham til den tøffeste av alle fire.

– Mye verre, svarer jeg. – Det var ingen fight, det var bare de som slo og sparka. De kjørte over meg som en truck. Jeg trodde seriøst de skulle drepe meg.

– Vi skulle ha vært der og hjulpet til, mumler Michael, og jeg tviler ikke et sekund på at han mener det.

Ingen sier noe. Tausheten begynner å bli ekkel når Jonathan til slutt drar en DVD opp fra sekken.

– Er det en spiller her? spør han og kikker seg rundt.

– På et sykehus? Kødder du?

Michael ser dumt på ham. Jonathan virker skuffa.

– Kunne ikke jeg vite, mumler han og rynker øyenbryna.

– Det er fordi du er vant til at familien din sjekker inn på private kaksesykehus, påpeker Sebastian ertende.

– Kjeften, det har vi aldri gjort! protesterer Jonathan surt, selv om han burde være vant til at vi disser ham for bankkontoen til fattern hans.

Den totale lykke for Jonathan er å sitte på fest, ikledd merkeklær, med ei digg dame på fanget (for tida ei berte ved navn Terese) og melodiøs elektronika i bakgrunnen. Ekstrabonusen er når noen spør hvor han har fått solbrillene sine fra – som selvfølgelig kun selges i Italia. Jonathan er nesten alltid i godt humør, og den eneste jeg veit om som har fått beskjed om å roe seg ned rundt unger og bikkjer, fordi han sliter ut dem. Det kan virke som om han surfer gjennom livet uten en eneste bekymring, men det stemmer ikke helt. Han bryr seg bare ikke. «Det ordner seg» – hadde Jonathan fått en tier for hver gang han lira av seg de ordene, hadde han snart vært rikere enn faren. De problemene han ikke klarer å unngå, sklir han rett ut av igjen ved hjelp av familieformuen. Klart vi er nødt til å la ham høre det med jevne mellomrom.

– Sorry, dere sjekker sikkert ikke inn på private sykehus når dere blir syke, sier Sebastian unnskyldende og klapper ham på skulderen. – Dere benytter selvfølgelig et av dem dere eier selv.

Selv om smertene i huet gjør at jeg har mest lyst til å grine, klarer jeg ikke å la være å vrenge leppene til et slags smil. Humøret til Sebastian er like stabilt og forutsigbart som været, og kan veksle fra strålende sol til stiv kuling på ett og et halvt sekund – derfor er det ekstra kult når han er i køddemodus.

– Hva slags film er det? spør jeg Jonathan og peker på DVD-en han skal til å slå Sebastian i bakhuet med.

– Glem det, svarer Jonathan og stapper filmen tilbake i sekken. – En fet Hong Kong-film vi kan se når du er bra igjen.

Michael blir alvorlig, og ser på meg.

– Hvem var det? Hvorfor? spør han.

– På grunn av pengene fattern skylder, forklarer jeg.

Alle nikker. De veit.

– Kjente du dem? vil Sebastian vite.

– Det var mørkt, forklarer jeg. – De var eldre enn oss, i hvert fall noen av dem. Kanskje atten–nitten. En fyr het Kriss og hadde ei jakke med en gul drage på. Jeg tror de andre bare gjorde som han sa.

Vi ramser opp dem vi kommer på som heter Kristian og Kristoffer. Alle er mindre farlige enn en gjennomsnittspuddel og garantert ikke med i noen hardcoregjeng.

– Så du trynet hans? spør Michael.

– Nei. Den eneste jeg fikk sett var en kar med mørk hettegenser. Jeg så bare jakkemerket til Kriss.

Jonathan nikker.

– En dag finner vi ham og de andre, og da banker vi dritten ut av dem, lover Sebastian og slår knyttneven inn i håndflaten.

Jeg veit han mener alvor.

– De var svære og klin gærne. I tillegg driver de med kniver, sier jeg alvorlig.

Med ett hører jeg Kriss’ stemme:

Og finner jeg ikke deg, tar jeg en av kameratene dine.

Det knyter seg et sted oppi brystet. Jeg biter meg i leppa. Jonathan legger huet på skakke og ser granskende på meg.

– De trua med å ta dere også, sier jeg med blikket festa på veggen.

– Ikke kødd! ler han og vipper på stolen.

Jeg svelger, selv om munnen er tørr som sandpapir.

– Dersom jeg lagde noe pes, skulle de ta meg eller en av dere, forteller jeg og veksler mellom å se alle tre inn i øya.

Munnvikene til Sebastian daler. Selv om han er hissig, er han ikke dum. Gjenger med kniv står ikke øverst på lista over folk han bråker med.

– Visste de om oss? spør Michael med dempa stemme, som om noen sto utafor døra og lytta.

– Veit ikke, de sa «kameratene dine», sier jeg og forsøker å heve skuldra.

Inni huet ser jeg bilder av mørke skikkelser som jager kameratene mine, kaster seg over dem og skjærer dem i biter med det kalde, skarpe knivbladet. På grunn av meg.

– Vi må lære å slåss, sier Sebastian bestemt.

– Hva mener du, vi kan jo slåss? spør Jonathan og slutter å vippe på stolen.

– Vi har bare kopiert filmer og bøker og sånt og trent med hverandre, vi blir aldri gode nok av det! Det er bare flaks at vi ikke har møtt noen som har peiling ennå, og fått skikkelig grisebank. Vi må begynne å trene i en klubb.

Jeg nikker alvorlig: – Når jeg kommer ut herfra, begynner vi å trene skikkelig.

Michael sier ingenting, men ser på oss med det tomme, fjerne blikket som betyr at han har huet et helt annet sted.

– Har du fortalt om truslene til noen? spør Jonathan.

Jeg rister på huet.

– Det blir bare verre hvis de finner ut at jeg har snakket. Dessuten er det ikke noe Sondre kan gjøre uansett.

– Hva med faren din? spør han videre.

– Han har stukket av med Irlandsludderet, forteller jeg.

Michael kommer tilbake til virkeligheten og ser alvorlig på meg.

– Stukket av hvor? spør Sebastian med store øyne.

– Veit ikke. Til utlandet.

– Hvorfor tok han ikke dere med? spør Jonathan overraska.

– Han hadde vel ikke råd, sier jeg. – Dessuten likte hun ikke Sondre og meg. For et par uker siden fant jeg en e-post hun hadde sendt til ham, hvor det sto at vi ødela for «det frie og lykkelige livet de kunne ha hatt sammen», og masse annen dritt.

Sebastian rister på huet og ser ned på knærne sine. Jonathan klør seg i nakken. Ingen sier noe.

– Jeg må ta et bilde før vi stikker, sier Sebastian og bryter stillheten.

Han ser seg rundt.

– Selv om dette rommet blir verdens kjipeste bakgrunn.

Vi ber ham drite i det, men til ingen nytte. Hvor mange kameraer Sebastian egentlig har, er det ingen av oss som veit. Men det gamle Nikon-kameraet er favoritten hans, og de er like uatskillelige som siamesiske tvillinger – jeg hadde ikke blitt overraska om han tok det med seg i senga om natta. Og han kunne ikke ha brydd seg mindre om hvorvidt folk ønsker å være modeller. Han bryr seg egentlig sjelden om hva folk mener.

Jonathan og Michael stiller seg på hver sin side av senga med armene i kors, som to livvakter.

– Kult, sier Sebastian og tar det første bildet. – Ikke smil, Tobias, fortsetter han ironisk.

Jeg gir ham fingeren idet blitsen går av.

Så drar de på seg jakkene for å stikke tilbake til sitt. Jonathan til privatskolen i byen, Sebastian til fotobutikken hvor han jobber, og Michael til klassen vår på Dønski videregående. Jeg er sliten, og litt letta. Kompisene mine vil aldri svikte.

– Forresten, sier Jonathan og snur seg i døra på vei ut, – tøff pyjamas.

Han blunker og forsvinner ut døra, og jeg blir liggende igjen aleine.

Kapittel 2

Legen sier at jeg må være på sykehuset en natt til. Ligge i den samme senga som jeg kan heve opp og ned med en fjernkontroll, og se på blomstermaleriet på veggen og trærne utenfor vinduet. Det er de lengste timene i hele livet mitt. Sondre kommer innom etter jobben og veksler mellom å sitte ved senga mi, og å prate med andre pasienter i oppholdsrommet borti gangen.

– Her, jeg fant denne boka på gulvet på rommet ditt, sier han og rekker meg «En folkefiende», som norsklæreren pushet på meg i forrige uke. – Hvis du kjeder deg og får lyst til å lese noe, legger han til når han ser det spørrende blikket mitt.

Han må være sliten. Skikkelig sliten. Ellers hadde han skjønt hvorfor boka lå slengt på gulvet, og ikke på nattbordet eller i sekken min, og kjøpt med et tegneserieblad til meg fra kiosken i stedet.

Jeg tar imot boka og ser på Sondre idet han setter seg på en stol, plasserer laptopen på fanget og begynner å taste. Både han, fattern og jeg innså for lenge siden at jeg ikke kommer til å følge i hans fotspor – som leder rett inn på BI. Han er tjuefem år, jobber som økonomisk rådgiver i Nordea, ser opp til menn i høyere stillinger og er opptatt av at folk bør velge kredittkort som gir inntil 45 dagers rentefri betalingsutsettelse og mulighet for fleksibel tilbakebetaling. Jeg er snart sytten, glir gjennom dagene på Dønski videregående skole, beundrer Jet Li og er opptatt av damer i trange klær. Og jeg leser ikke slitne litteraturklassikere, spesielt ikke nå.

En sykesøster kommer inn og bruker ekstra lang tid på å sjekke at alt er i orden. Før hun skal gå, stryker hun Sondre på armen og sier at han ikke må nøle med å si ifra hvis det er noe hun kan gjøre. Og Sondre rødmer og ser ned i gulvet og mumler at det skal han gjøre. Det er førsteklasses underholdning.

Etter et par timer drar Sondre hjem. Jeg lar de tunge øyelokka falle ned – men bråvåkner idet en skygge nærmer seg senga. Jeg stivner til. En fra gjengen har kommet for å true meg til å holde kjeft! Med kniv. Eller en sprøyte med gift. Eller … lakris?

– Her er en liten oppmuntring til deg, sier en småskjelven stemme.

Jeg snur meg og får øye på ei gammel dame med gåstol som har parkert ved senga mi. Det smale, rynkete ansiktet hennes er omgitt av hvite krøller, og hun er kledd i en like lys morgenkåpe.

– Du har vært veldig uheldig, unge mann, sier hun og slipper posen med Saltsild ned på dyna. – Men du skal være glad for at du har en slik snill og hyggelig storebror. Det var han som fortalte meg hvor glad du er i lakris.

Forfjamsa takker jeg for digget. Dama forsvinner, og jeg blir liggende i senga og spise lakris og kjenne pulsen bli normal igjen.

Mørke, truende skikkelser kommer nærmere. De blir flere og flere, og de blodige knivene er store som sverd. Snart er de overalt.

Det samme marerittet varer hele natta. Jeg er så sliten at jeg holder på å begynne å grine morgenen etter når legen endelig sier at jeg kan reise hjem. Snart vil jeg kunne gå over parkeringsplassen foran sykehuset mot den blå Golfen til Sondre. Slippe å høre duringen fra dører som åpnes automatisk og senger som blir trillet forbi rommet.

Munnen kjennes tørr, jeg fantaserer om en halvannenlitersflaske cola som fattern alltid sørger for at vi har i kjøleskapet. Mens jeg venter på at Sondre skal hente meg og ha med nye rene klær, står jeg opp og går barbeint bortover det kalde gulvet. Åpner døra og kikker ut i den lange, lysegule korridoren. I enden står en drikkeautomat. Med lydløse skritt går jeg mot den, vil ikke at noen skal høre meg, vil ikke at noen skal se meg slik at jeg må se dem. Plutselig går skyvedørene ved siden av automaten opp. Ei krokbøyd dame subber sakte inn, skritt for skritt, mens hun holder i et stativ. Øverst henger en blank pose på en knagg, med en ledning som smyger seg nedover stativet og inn i hånda hennes. Jeg rygger et par skritt bakover, snur og går tilbake til rommet. Til senga med fjernkontroll og blomsterbildet på veggen.

Jeg ligger oppå dyna og ser ut av vinduet idet en bankelyd bryter stillheten. Først tror jeg lyden kommer fra naborommet. Andre gang er bankingen høyere, og jeg tenker at Sondre har kommet.

– Kom inn!

I samme sekund som ordene forlater munnen, husker jeg at Sondre ikke banker på, og drar den hvite dyna med lyseblå sykehuslogoer over meg.

En høy mann med lang, mørk frakk står i døråpningen. Et par sekunder ser han granskende i min retning, som for å sjekke at han ikke har gått feil. Så lukker han døra bak seg og går inn i rommet.

– Hvem er du? spør jeg kjapt.

Han har brunt, kortklipt hår og litt skjegg, nesten sånn som fattern pleier å få når han ikke gidder å barbere seg på noen dager.

– Cato, svarer han og setter seg på stolen ved senga. – Det var jeg som fant deg.

Sondre har så vidt fortalt om ham, men han ser annerledes ut enn jeg hadde forestilt meg. Høyere, bredere. Og litt eldre. Skjegget gjør det vanskelig å gjette alderen. Trettiseks? Trettisyv? Han sitter rett opp og ned på stolen, med henda foldet i fanget. Rundt øya hans er det noen rynker som får det til å se ut som om han nesten smiler, selv om munnen hans er alvorlig.

– Var det ille? spør jeg.

– De hadde ikke behandlet deg særlig pent, sier han. – Du ser mye bedre ut i dag. Hvordan føler du deg?

– Jeg skal ta hevn, mumler jeg.

– Hvordan har du tenkt det? spør Cato.

Han snakker sakte, med rolig stemme.

– Jeg skal trene ekstra mye framover og knuse dem med henda, svarer jeg og knytter nevene.

– Hvorfor skal du ta hevn?

– Jeg må. Hvis ikke, vil de angripe meg flere ganger. Og kanskje kameratene mine. Broren min er ingen slåsskjempe, og fattern er i Australia, sier jeg og ser på høstbladene som styrter ned gjennom lufta utenfor vinduet. – Eller Asia. Hvis jeg skal klare meg, må jeg forsvare meg selv.

– Er du redd for å møte dem igjen? spør Cato.

– Nja …, nøler jeg og nikker.

– Litt?

– Litt.

– Hvordan skal du klare å ta hevn over alle?

Jeg er stille et par sekunder mens tankene flyr gjennom huet.

– Jeg behøver ikke det. Det holder med Kriss, tenker jeg høyt. – Jeg må møte ham, aleine. Uten at han rekker å samle alle kameratene sine. Så skal jeg ta ham.

Cato sier ingenting.

– Jeg skal sørge for at han aldri tør å nærme seg meg igjen, legger jeg til. – Kameratene mine og jeg skal begynne å trene kampsport med en gang jeg kommer ut herfra.

Cato ser rett på meg, men det virker som om han er så opptatt av sine egne tanker at han ikke ser meg likevel.

– Det er ikke hevn du trenger, sier han til slutt og folder henda i fanget. – Kanskje jeg kan hjelpe deg. Og kameratene dine.

– Hvordan da? spør jeg skeptisk.

– Slik at dere ikke behøver å være redde.

Jeg veit ikke hva jeg skal svare uten å være altfor frekk, mannen redda meg tross alt fra å blø i hjel. Jeg begynner å fikle med ermene på pyjamasen. Hvorfor skulle han gidde å hjelpe oss? Og hva kan en vanlig mann som ham lære bort? Han ser ikke ut til å være en større slåsskjempe enn broren min. Og det sier ganske mye, for Sondre er like voldelig som en seigmann.

– Kan du slåss? spør jeg for å få ham til å forstå at tanken er bortkasta.

– Ja, svarer han.

– Kan du kickboksing? Taekwondo?

– Ja. Ja.

Jeg gransker ansiktet hans for antydninger til smil eller andre ting som kan avsløre at han kødder med meg.

– Kan du bruke sverd og nunchako? fortsetter jeg.

– Ja.

Ingenting tyder på at han kødder.

– Jeg trente i Singapore og Kina mens jeg studerte tradisjonell kinesisk medisin, forklarer han.

– Okey.

Han ser ut som en helt standard, kjip og tørr mann. Enten må han være en skrulling, eller sinnssykt dyktig.

– Hva kan du lære oss? spør jeg.

– Broren din har visittkortet mitt. Kom innom en dag, svarer han og reiser seg opp. – Så kan vi finne ut hva dere trenger å lære.

Skrulling. Absolutt.

Fattern har tatt med seg nok av sakene sine til at leiligheten virker kald og naken. Jeg skynder meg inn på rommet mitt, lukker døra bak meg, dytter en haug med møkkete klær og et par CD-er Jonathan har brent til meg ned fra senga, og legger meg og leser gamle blader.

Når dørklokka kimer, gidder jeg ikke reise meg. Har ikke lyst til å treffe noen, har ikke lyst til å bli spurt hvordan det går. Gjennom veggen hører jeg Sondre invitere en mann inn i stua. Jeg har bare et par ruter igjen av tegneseriehistorien når han banker på døra mi.

– Kommer du ut litt? spør han fra døråpninga.

– Nei.

– Hvorfor ikke?

– Vil ikke snakke med noen, svarer jeg uten å se opp fra tegneserieheftet.

– En saksbehandler fra barnevernet er her, forklarer Sondre.

– Barnevernet? utbryter jeg. – Har du ringt barnevernet?

Han kommer inn og lukker døra bak seg.

– Sykehuset sendte bekymringsmelding. De mente det var riktig.

– Hva faen skal vi med barnevernet, jeg er seksten! spør jeg forvirra.

– Han vil bare hjelpe oss!

– Skal han få tilbake fattern?

– Nei …

– Da vil jeg ikke snakke med ham.

Sondre tar begge henda til huet.

– Vær så snill! Bare snakk med ham litt. For min skyld!

Jeg savner fattern. Han skulle ha sittet i den lysebrune skinnlenestolen sin foran TV-en nå med to ulike sokker på hvor noen tær stakk ut av et hull. Spurt hvordan det gikk, og om jeg hadde sett avisa, ølglasset eller lommeboka hans.

Men i stua står en fremmed mann fra barnevernet, som en levende bekreftelse på at ikke alt er som det skal.

– Stikk, sier jeg kort.

Sondre forsvinner. Det gjør vondt i huet, brystet. Magen. Overalt verker det. Jeg henter saksen fra skrivebordet og skjærer den ene spissen ned i overarmen. Lar den lage et hvitt, sviende spor nedover. Etter et par sekunder pipler rødt blod fram. Smerten er god på en absurd måte. En stund har jeg kontroll igjen. Det banker på døra, jeg gjemmer saksen under dyna og trekker ned ermet.

Sondre og mannen dukker opp i døråpninga.

– Dette er Haugestad, sier Sondre og overlater meg aleine til ham.

Mannen kommer bort for å hilse, jeg setter meg sakte opp i senga og tar ufrivillig hånda hans.

– Jeg er her for å finne ut hvordan jeg kan hjelpe deg, forklarer han.

Jeg ser ned i gulvet.

– Blant annet vil jeg finne ut om det er best for deg å fortsette å bo her, eller om vi burde se på andre alternativer.

Han tar en pause før han fortsetter: – Først vil jeg gjerne vite hva du vil. Har du gjort deg noen tanker rundt dette?

Jeg orker ikke tenke. Er sliten. Vil ikke snakke, og i hvert fall ikke med ham.

– Du kan si hva du vil til meg, jeg er her for å hjelpe deg, gjentar Haugestad.

– Jeg vil fortsette å bo her, sier jeg uten å se på ham.

Sondre kommer inn og spør om det går greit.

– Nei, svarer jeg hest. – Jeg vil ikke snakke mer.

Halsen og lungene brenner.

– Hva er det du vil, da? sukker Sondre.

Smerten under ribbeina forandrer seg til små stikk. Jeg vil være i fred! Fattern, jeg trenger deg, for helvete!

– Jeg vil at dere peller dere ut! roper jeg og kaster det tjukke tegneserieheftet mot Sondre.

Det lander midt på gulvet og sklir et stykke bortover teppet. Sondre rygger bakover.

– Jeg skjønner at du trenger litt tid for deg selv, Tobias, sier Haugestad. – Det er i orden.

Så snur han, går ut etter Sondre og lukker døra bak seg. Det mumles i gangen et par minutter, så blir det stille.

Jeg griner. Ensomheten og redselen for at noen sitter og planlegger hvordan de skal stikke ned, mishandle og drepe meg, blander seg med smerten i kroppen. Det er ingenting jeg kan gjøre for å lindre det.

Ei uke senere reiser jeg meg fra sofaen og går mot døra mens kimingen fra ringeklokka fortsatt henger i lufta. Utenfor hoveddøra står Hege, dama til Sondre, med tre kofferter, to bager, en gullfiskbolle og en åpen pappeske med klær, vegetarkokebøker, vesker og sko.

– Hei, sier hun nesten spørrende.

Jeg venter et par sekunder før jeg sier hei tilbake, så setter jeg døra helt opp og roper på Sondre.

Han hjelper henne inn med resten av flyttelasset. Jeg lener meg mot dørkarmen inn til soverommet deres og følger med mens hun henger miniskjørt, gensere og topper inn i det gamle klesskapet til mora mi. Til slutt kommer skoa opp av bagene. Det er som å se en tryllekunstner dra utallige kaniner opp av en liten hatt. Jeg har aldri sett så mange sko på en gang i hele mitt liv. Men Sondre ser så tilfreds ut når han holder rundt henne og presser de knallrøde leppene hennes mot sine, at jeg skjønner jeg må finne meg i å dele leilighet med trettisju par damesko framover.

– Jeg er her fordi jeg er veldig glad i Sondre, forklarer Hege senere samme kveld og slår seg ned ved siden av meg i sofaen mens jeg spiller Tekken på PlayStation. – Jeg vil ikke invadere livet ditt eller forsøke å bli moren din.

Jeg sier ingenting. Hun retter på det korte, rødbrune håret sitt.

– Det var bare det jeg ville du skulle vite, legger hun til og reiser seg.

– Okey, svarer jeg og sparker knockout på motstanderen så blodet spruter. – Jeg trenger ikke noen ny mor, heller.

– Det vet jeg, sier Hege og setter seg tilbake i sofaen. – Hva er det fineste minnet du har om moren din?

– Veit ikke, jeg var bare et par måneder gammel da hun tok livet sitt, forklarer jeg og trykker på Pause-knappen.

Hege tier. Jeg er vant til at folk ikke veit hva de skal si.

– Det er fint at du og Sondre har hverandre, sier hun til slutt.

– Er det greit om jeg spiller litt til? spør jeg.

– Du kan spille til i morgen tidlig hvis du vil, sier hun og reiser seg. – Bare skru ned lyden så vi slipper å høre alle de ekle sparkelydene, grøsser hun og forsvinner inn på badet.