Ingeborg Dybvig

Grunnloven og
den forsvunne
prinsen

Ingeborg Dybvig

Grunnloven og
den forsvunne
prinsen

Før

Jeg tuller ikke. Selv om du sikkert tror det. Den dagen i mai ble den rareste jeg har opplevd i hele mitt liv. Helt sprø. Og helt sann. Etterpå lurte jeg nesten på om jeg hadde drømt det hele. Men jeg vet at det ikke var det som skjedde. Jeg sovner sjelden midt på dagen. Dessuten har jeg håndfast bevis. Men la meg fortelle hele historien, så kan du bedømme selv.

En søndag i mai

– Olav! Det var stemmen til pappa. Jeg hadde akkurat skrudd på pc-en. Planen var å rekke et par omganger med FIFA 2005 før jeg skulle treffe de andre på fotballbanen. I stedet logget jeg av igjen og ruslet ut på kjøkkenet. Duften av varme rundstykker kilte i nesa.

– Vet du hva vi har tenkt å gjøre i dag, Olav? Mamma helte kaffe på en termos og tok restene av en sjokoladekake ut av kjøleskapet.

– Vi skal på tur. Til Eidsvoll for å se huset der Grunnloven ble lagd. Vi syns det passer bra siden det er 17. mai snart.

Pappa sto ved siden av med en kurv i hånden.

– God ide, kamerat? Vi tar med mat, nikket han begeistret og begynte å plukke fram krus og asjetter.

– Eidsvoll? Jammen, jeg skal jo treffe de andre på fotballbanen om en halvtime!

Men mamma og pappa var ikke klare for diskusjoner. Innvendingene mine prellet av. Det var to mot én og lite jeg kunne gjøre.

En drøy time senere satt jeg der i det ene hjørnet av baksetet og glodde ut av vinduet mens sola stakk i øynene. Jeg dro kapsen ned i pannen. Pappa satte inn en cd i spilleren.

– Kan du vennligst skru av den geipen?

Han stirret på meg i speilet.

– Vi har fått med oss at dette ikke er din drømmedag. Men vi har lyst til å gjøre noe sammen alle tre. Og kanskje dette blir mer spennende enn du tror, sa han, blunket og prøvde seg på et smil. Akkurat da ante verken han eller jeg hvor rett han skulle få. Derfor fortsatte jeg å se ut. Da bilen en stund senere svingte inn på en stor parkeringsplass og stanset, smelte jeg demonstrativt litt ekstra med bildøra da jeg lukket den etter meg.

Men jeg var i grunnen ikke så veldig sur lenger. Tur med mamma og pappa kunne ofte bli ganske ok. Jeg kastet et blikk rundt meg. Ikke at dette stedet så rasende festlig ut, akkurat. Rundt parkeringsplassen lå det store grønne plener. Et stykke unna kunne jeg se et digert, lysegrått hus, med to mindre rett foran. Et enormt flagg blafret i vinden. Lenger borte hørte jeg et sus, nesten som en foss. Det krydde av folk. Noen halte piknik-kurver og campingstoler ut av bilene sine. Andre dro med seg unger og bikkjer nedover mot elva, som jeg kunne skimte bak noen store trær. Flere gikk rett mot det grå huset. Dit var mamma og pappa på vei også. Jeg luntet etter.

– Få opp farten litt, da! Omvisningen begynner nå!

Pappa sto i døråpningen og vinket på meg. Rommet innenfor var stort, med høye søyler og trekrakker langs veggene. Jeg så mamma på den andre siden, hun kjøpte billetter. Før jeg hadde krysset halve gulvet, ble jeg stanset av en skarp klo i skulderen.

– Ikke glem disse! sa en spiss stemme, og to blå plasttøfler dinglet foran øynene mine. De ble holdt av et par knoklete fingre. Jeg kikket opp på en lang og skjelettaktig dame. På brystet hang det et skilt med ordet ”guide” trykket med svarte bokstaver. Hun viftet med tøflene en gang til og rettet knokkelfingeren mot de ikke helt rene skateskoene mine. Jeg slapp ikke unna. Kjapt trædde jeg plasten utenpå. Så pekte hun på krakken i hjørnet lengst unna.

– Sett deg der du, unge mann! Vært her før? spurte hun og bøyde seg over meg.

Jeg ristet på hodet, mens jeg kikket opp på henne. Hun hadde virket litt sur med en gang, eller i hvert fall litt skarp, men nå la jeg merke til øynene hennes. De var rammet inn av smilerynker, og det glimtet muntert i blikket hennes mens hun så på meg.

– Nei vel? En gang må være den første. Sånn er det for alle, sånn var det også for meg, en gang for veldig lenge siden. Desto mer spennende. For nå skal du lære masse morsomt! smilte hun med rødmalte lepper, ga skulderen min et ekstra klapp og skjøv meg over gulvet mot krakken i hjørnet.

Jeg sank ned på krakken. Guiden hadde straks kastet seg over en mann som heller ikke hadde tatt på seg tøfler. Han fikk klar beskjed, han også.

Jeg så nærmere på henne. Hun var høy og tynn. Klærne virket gammeldagse, skjørtet var langt, og blusen hadde blonder rundt halsen og på ermene. Alt var i hvitt. Hun virket litt gjennomsiktig, nesten spøkelsesaktig, på en måte. Bare øynene skinte som to svarte, blanke knapper under det lyse, oppsatte håret. Munnen var altså knallrød og nesa pekte opp, lang og spiss. Skikkelig spissmus. Spissmusspøkelse! Ikke at jeg noen gang hadde sett noe sånt, men det var det hun lignet på. Jeg måtte le litt for meg selv.

Plutselig sto hun foran meg igjen. Den røde munnen greide ikke å skjule et ertelystent smil.

– Du tror kanskje at dette blir kjedelig, hva? Bare gammel historie og støvete møbler? Stol på meg, unge mann. Snart skal du få oppleve noe du knapt har drømt om, vi må bare komme i gang med omvisningen!

Jeg rakk ikke å svare før hun hadde blunket til meg og snudd ryggen til. Jeg måtte smile. Hun var da et ganske stilig spissmusspøkelse i grunnen.

I den andre enden av rommet satt mamma. Hun trodde jeg smilte til henne, og smilte tilbake, før hun satte tommelen i været og hvisket ”is etterpå”. Jeg formet hendene like store som en fotball og hvisket: ”Stor!”

Plutselig skar stemmen til Spissmusspøkelset gjennom rommet. Hun snakket tydeligvis om historien, hva som hadde skjedd på Eidsvoll for mange, mange år siden. Ord som 1814, krig, sult og demokrati, flere årstall og navn virvlet rundt i lufta.

Forsiktig lirket jeg opp genserermet og smugtittet på klokka. Hun måtte ha snakket i minst fem minutter. Skulle vi ikke gå rundt i huset snart? Dette begynte å bli kjedelig.

Jeg lente meg bakover mot veggen og gjespet høyt. En eldre dame gløttet strengt på meg, men jeg lot som om jeg ikke så henne. I stedet støttet jeg hodet mot veggen og kikket i taket. Det var blått. Var det blått den gangen de lagde Grunnloven også? Nei, det hadde sikkert vært malt mange ganger siden da. Det var jo … Jeg begynte å regne. 2005 minus 1814, det var … 190 år, sånn omtrent? En evighet.

Jeg dunket bakhodet forsiktig i veggen. Hvis jeg gjorde det 190 ganger, ville Spissmusa være ferdig med snakket sitt da? Treverket bak nakken min var ruglete. Jeg gned hodet forsiktig fram og tilbake. Var det bulker der? Akkurat idet jeg skulle til å snu meg for å se nærmere på trebulkene, hørte jeg en lyd.

Veggen bak meg ga fra seg et knirkende stønn. Jeg kikket opp i taket igjen. Det var fremdeles blått, men likevel forandret. Nå var det en mørk strek ytterst. En sprekk? Jeg knep øynene sammen for å se bedre. Mens jeg satt der og myste, ble sprekken større over hodet mitt.

I alle dager! Jeg kikket bort på mamma og pappa for å finne ut om de så det samme som meg. De hadde visst ikke merket noe. Begge lyttet intenst til Spissmusspøkelset. Jeg løftet hånden for å prøve å få oppmerksomheten deres, men før jeg rakk å få kontakt med dem, skjedde det. Fort.

Veggen bak meg ble borte, og et kaldt gufs trengte gjennom genseren. I noen sekunder vippet jeg fram og tilbake på benken, før jeg mistet balansen og falt bakover. Jeg kavet desperat etter noe å gripe fatt i, men rundt meg var det bare luft. Jeg så ansiktet til mamma flimre forbi; øynene hennes var festet på Spissmusa, som snakket og snakket og holdt noe i hendene. Hun holdt det opp og viste det fram og virket helt oppslukt av det hun holdt på med, men så jeg ikke streifet av et smil, ante jeg ikke blikket hennes i et tidels sekund fange mitt?

Jeg ville hyle etter hjelp og åpnet munnen, men ut kom det bare et lydløst skrik. Så ble alt svart.