Eoin Colfer

Artemis Fowl - Operasjon Arktis

Eoin Colfer

Artemis Fowl - Operasjon Arktis

Oversatt av Morten Hansen

Til Betty

Artemis Fowl:

En psykologisk vurdering

Utdrag fra «Tenårene»

Innen han var blitt tretten, viste objektet for denne rapporten, Artemis Fowl, tegn på et intellekt større enn noe menneske har oppvist siden Wolfgang Amadeus Mozart. Artemis hadde slått den europeiske sjakkmesteren Evan Kashoggi i en Internett-turnering, tatt patent på over tjuesju oppfinnelser og tatt førsteplassen i en arkitektkonkurranse hvor vinneren fikk tegne Dublins nye operahus. Han hadde også lagd et dataprogram som overførte flere millioner dollar fra sveitsiske bankkontoer til hans egen, forfalsket over et dusin malerier fra impresjonismen og snytt Alvefolket for en betydelig mengde gull.

Spørsmålet er: Hvorfor? Hva var det som drev Artemis til å involvere seg i kriminelle aktiviteter? Svaret har med hans far å gjøre.

Artemis Fowl senior var overhode for et kriminelt imperium som strakte seg fra Dublins havneområde til Tokyos bakgater, men han hadde ambisjoner om å etablere seg som lovlydig forretningsmann. Han kjøpte et lasteskip, fylte det med 250 000 colabokser og satte kursen mot Murmansk i Nord-Russland, hvor han hadde fått i stand en forretningsavtale som kunne komme til å bli lønnsom i flere tiår fremover.

Dessverre besluttet den russiske mafijaen at den ikke ville la en irsk finansfyrste tilrane seg en bit av markedet deres, og senket «Fowl Star» i Kolabukta. Artemis Fowl den første ble erklært savnet og antatt å være død.

Artemis junior var nå overhode for et imperium med begrensede midler. For å bygge opp igjen familiens formue innlot han seg på en forbryterkarriere som skulle komme til å innbringe over femten millioner pund på to korte år.

Denne enorme formuen ble i hovedsak brukt til å finansiere redningsekspedisjoner til Russland. Artemis nektet å tro at faren var død, selv om det virket mer og mer sannsynlig for hver dag som gikk.

Artemis unngikk andre tenåringer og mislikte sterkt å bli sendt på skole; han foretrakk å bruke tiden til å planlegge sin neste forbrytelse.

Så selv om Artemis’ engasjement i opprøret til tomtegubbene – eller øglingene, som de egentlig kaltes – i hans fjortende år skulle bli traumatisk, skremmende og farlig, var det antakelig det beste som kunne skjedd ham. I det minste fikk han tilbringe litt tid utendørs og møtte en del nye mennesker.

Det er beklagelig at de fleste av dem prøvde å drepe ham.

Rapport utarbeidet av doktor S.J. Argon, cand. psychol., for LEP-akademiets arkiv.

PROLOG

MURMANSK, NORD-RUSSLAND, FOR TO ÅR SIDEN

DE to russerne sto tett inntil en flammende tønne og prøvde forgjeves å holde den arktiske kulden på avstand. Kolabukta var ikke noe attraktivt sted etter september, særlig ikke Murmansk. I Murmansk gikk til og med isbjørnene med skjerf. Det fantes ikke noe kaldere sted, kanskje bortsett fra Norilsk.

Mennene var håndlangere i mafijaen og var mer vant til å tilbringe kveldene i stjålne BMW-er. Den største av dem, Mikhail Vasikin, sjekket den falske Rolexen under ermet på pelsjakken.

«Denne her kan fryse,» sa han og banket lett med fingeren på den dreibare ringen rundt urskiven. «Hva skal jeg gjøre med den da?»

«Slutt å klage,» sa den andre, som het Kamar. «Det er din feil at vi i det hele tatt er ute.»

Vasikin så på ham. «Unnskyld?»

«Ordren vi fikk, var enkel: Senk Fowl Star. Alt du behøvde å gjøre, var å sprenge lasterommet. Skipet var stort nok, det skal gudene vite. Spreng lasterommet, og til bunns med skipet. Men nei da, den store Vasikin treffer akterstavnen. Ikke engang en reserverakett til å fullføre jobben med. Så nå er vi nødt til å lete etter overlevende.»

«Men skipet sank jo.»

Kamar trakk på skuldrene. «Hva så? Det sank sakte, så passasjerene fikk nok av tid til å holde seg fast i noe. Vasikin, den berømte skarpskytteren! Bestemoren min kunne skyte bedre.»

Ljubkhin, mafijaens mann på havneanlegget, kom bort til dem før diskusjonen rakk å utarte til en regelrett krangel.

«Hvordan går det?» spurte den bjørneaktige jakuteren.

Vasikin spyttet over muren mot vannet. «Hva tror du? Fant du noe?»

«Død fisk og ødelagte kasser,» sa jakuteren og rakte håndlangerne en rykende kopp hver. «Ikke noe levende. Det har gått over åtte timer nå. Jeg har dyktige menn som leter helt ned til Det grønne kapp.»

Kamar tok en dyp slurk, men så spyttet han i vemmelse. «Hva er dette for noe? Bek?»

Ljubkhin lo. «Varm cola. Fra Fowl Star. Hele kasser av det blir skylt i land. I kveld er vi virkelig i Kolabukta.»

«Jeg advarer deg,» sa Vasikin og helte ut væsken i snøen. «Jeg blir i dårlig humør av dette været. Så ikke flere dårlige spøker. Det er ille nok at jeg må høre på Kamar.»

«Ikke så mye lenger,» mumlet partneren hans. «Ett sveip til, så avblåser vi søket. Ingenting kan overleve i dette vannet i åtte timer.»

Vasikin holdt frem den tomme koppen sin. «Har du ikke noe sterkere? En klunk med vodka så vi kan få litt varme i kroppen? Jeg vet at du alltid har en lommelerke stukket unna et sted.»

Ljubkhin strakte hånden mot baklommen, men stanset da walkietalkien i beltet hans begynte å sprake. Tre korte støt.

«Tre støt. Det er signalet.»

«Signalet for hva da?»

Ljubkhin skyndte seg nedover brygga mens han ropte over skulderen. «Tre støt på radioen. Det betyr at gruppe K9 har funnet noen.»

Den overlevende var ikke russisk. Det var tydelig på klærne hans. Alt, fra designerdressen til skinnfrakken, var åpenbart kjøpt i Vest-Europa, kanskje til og med i USA. Klærne var skreddersydd og stoffet av beste kvalitet.

Selv om mannens klær var relativt intakte, hadde ikke kroppen klart seg like bra. De nakne føttene og hendene hadde flekker som tydet på frostskader. Det ene beinet hang merkverdig slapt nedenfor kneet, og ansiktet var en forferdelig maske av brannsår.

Letemannskapene hadde båret ham fra en ravine tre kilometer sør for havnen på en provisorisk båre lagd av en presenning. Mennene flokket seg rundt funnet mens de trampet med føttene mot kulden som trengte seg inn i støvlene deres. Vasikin albuet seg frem gjennom flokken og knelte for å ta en nærmere titt.

«Han kommer til å miste beinet, det er sikkert,» sa han. «Et par fingrer også. Ansiktet ser ikke så bra ut heller.»

«Takk, doktor Mikhail,» bemerket Kamar tørt. «Noen ID?»

Vasikin kroppsvisiterte mannen raskt for å finne lommebok og klokke.

«Ingenting. Det var pussig. Skulle tro en rik mann som dette hadde noen personlige effekter, eller hva?»

Kamar nikket. «Ja.» Han snudde seg mot ringen av menn. «Ti sekunder, så blir det bråk. Behold pengene, alt det andre må jeg få.»

Sjømennene tenkte over saken. Mannen var ikke stor. Men han tilhørte mafijaen, det russiske syndikatet som drev med organisert kriminalitet.

En skinnlommebok kom seilende over mengden og skled ned i en fordypning i presenningen. Bare noen sekunder senere fikk den selskap av en Cartier-kronograf. Gull besatt med diamanter. Verdt fem gjennomsnittlige russiske årslønner.

«Klok beslutning,»sa Kamar og samlet sammen skattene.

«Nå?» spurte Vasikin. «Skal vi beholde ham?»

Kamar dro frem et Visa-platinakort fra geiteskinnslommeboken og sjekket navnet.

«Å, vi beholder ham, ja,» svarte han og slo på mobiltelefonen sin. «Vi beholder ham, og legg noen tepper over ham. Med det hellet vi har, får han vel lungebetennelse. Og tro meg, det er best for oss at det ikke skjer noe med denne mannen. Han er vår billett til toppen.»

Kamar begynte å bli oppglødd. Det var helt ulikt ham.

Vasikin kom seg på beina igjen. «Hvem ringer du til? Hvem er denne fyren?»

Kamar valgte et nummer fra kortnummermenyen. «Jeg ringer til Britva. Hvem trodde du jeg skulle ringe til?»

Vasikin ble blek. Å ringe til sjefen var farlig. Britva var beryktet for å skyte folk som kom med dårlige nyheter. «Det er vel gode nyheter? Du ringer vel for å fortelle ham gode nyheter?»

Kamar knipset Visa-kortet til partneren sin. «Les det.»

Vasikin studerte kortet i flere minutter. «Jeg kan ikke lese angliskij. Hva står det? Hva er det for et navn?»

Kamar fortalte ham det. Et smil bredte seg langsomt over Mikhails ansikt. «Ring,» sa han.

KAPITTEL 1: FAMILIEBÅND

TAPET av ektemannen hadde en dyptgripende virkning på Angeline Fowl. Hun trakk seg tilbake til rommet sitt og nektet å gå ut av huset. Hun søkte tilflukt i sin egen fantasiverden og foretrakk drømmer om fortiden fremfor det virkelige livet. Det er tvilsomt om hun ville blitt bra igjen om ikke sønnen hennes, Artemis den andre, hadde inngått en avtale med alven Kristtornia Kort: hans mors forstand i bytte mot halvparten av løsepengegullet han hadde stjålet fra alvepolitiet. Nå som moren var blitt helt bra igjen, satte Artemis junior alt inn på å finne faren, og brukte store deler av familieformuen på turer til Russland, lokal etterretning og selskaper som drev med søk på Internett.

Unge Artemis hadde fått dobbel dose av Fowl-familiens list. Etter at moren, en moralsk og vakker dame, fikk helsen tilbake, ble det imidlertid stadig vanskeligere for ham å sette sine geniale planer ut i livet. Planer som ble stadig mer nødvendige for å finansiere letingen etter faren.

Angeline, som ble engstelig av sønnens besettelse og redd for den virkningen de to siste årene hadde hatt på psyken hans, avtalte behandling hos skolepsykologen for sin tretten år gamle sønn.

Man kan ikke annet enn å synes synd på ham. Skolepsykologen, altså …

ST. BARTLEBY SKOLE FOR UNGE HERRER, COUNTY WICKLOW, IRLAND, I DAG

Doktor Po lente seg tilbake i den polstrede lenestolen mens han kikket gjennom arket han hadde foran seg.

«Nå, unge herr Fowl, skal vi snakke litt sammen?»

Artemis sukket dypt og strøk det mørke håret bort fra en bred, blek panne. Når skulle folk skjønne at en hjerne som hans ikke kunne dissekeres? Han hadde selv lest flere lærebøker i psykologi enn psykologen. Han hadde til og med sendt inn en artikkel til Psykologijournalen under pseudonymet doktor O.E. DiPuzz.

«Javisst,doktor.La oss snakke om stolen din. Fraviktoriatiden?»

Po strøk ømt over det skinnkledde armlenet. «Ja, det stemmer. Den er et familieklenodium. Min bestefar anskaffet den på auksjon hos Sotheby’s. Den skal visstnok ha stått på slottet en gang. Dronningens yndlingsstol.»

Et stramt smil strakte leppene til Artemis kanskje en centimeter. «Men doktor, da. De pleier ikke å tillate etterligninger på slottet.»

Pos grep strammet det slitte skinnet. «Etterligning? Jeg kan forsikre deg, herr Fowl, om at denne stolen er hundre prosent autentisk.»

Artemis lente seg frem for å undersøke nærmere. «Det er dyktig utført, det skal jeg medgi. Men se her.» Pos blikk fulgte den unge guttens finger. «De møbelstiftene der. Ser du kryssmønsteret på hodene? Maskinlagd. Tidligst nitten tjue. Bestefaren din ble lurt. Men hva betyr vel det? En stol er en stol. En eiendel uten noen betydning, eller hva, doktor?»

Po skriblet voldsomt og undertrykte sin egen forskrekkelse. «Ja, Artemis, meget dyktig. Akkurat som det står i mappen din. Du og dine små leker. Nå, skal vi gå tilbake til deg?»

Artemis Fowl den andre glattet ut en rynke i buksene sine.

«Vi har et problem her, doktor.»

«Jaså? Og hva er så det?»

«Problemet er at jeg kan standardsvarene på alle spørsmål du måtte finne på å stille.»

Doktor Po noterte på blokken sin i et helt minutt. «Ja, vi har virkelig et problem, Artemis. Men det er ikke det,» sa han til slutt.

Artemis smilte nesten. Nå kom doktoren utvilsomt til å servere ham enda en forutsigbar teori. Hvilken lidelse kom han til å ha i dag? Personlighetsspaltning, kanskje, eller kanskje han var en patologisk løgner?

«Problemet er at du ikke respekterer noen tilstrekkelig til å behandle dem som likeverdige.»

Uttalelsen gjorde Artemis paff. Denne doktoren var mer oppvakt enn de andre. «Det er jo latterlig. Det er mange mennesker jeg har den største aktelse for.»

Po så ikke opp fra notatblokken. «Jaha? Hvem da, for eksempel?»

Artemis tenkte seg om et øyeblikk. «Albert Einstein. Teoriene hans var for det meste korrekte. Og Arkimedes, den greske matematikeren.»

«Hva med noen du faktisk kjenner?»

Artemis tenkte seg godt om. Han kunne ikke komme på noen.

«Nå? Ingen eksempler?»

Artemis trakk på skuldrene. «Du later til å ha alle svarene, doktor Po. Kan du ikke komme med noen eksempler selv?»

Po åpnet et vindu på den bærbare datamaskinen. «Bemerkelsesverdig. Hver gang jeg leser dette …»

«Mappen min, antar jeg?»

«Ja, den forklarer en hel del.»

«Som for eksempel?» spurte Artemis, som ikke klarte å undertrykke en viss interesse.

Doktor Po skrev ut en side.

«For det første har vi kompanjongen din, Butler. En livvakt, har jeg forstått. Ikke akkurat noen passende venn for en lettpåvirkelig gutt. Så har vi moren din. En fantastisk kvinne, etter min mening, men hun har overhodet ingen kontroll over oppførselen din. Til slutt har vi faren din. Ifølge dette var han ikke særlig til forbilde da han var i live engang.»

Bemerkningen såret Artemis, men han aktet ikke å la doktoren skjønne hvor mye. «Opplysningene dine er gale, doktor,» sa han. «Min far er i live. Savnet, kan hende, men i live.»

Po sjekket arket. «Virkelig? Jeg har forstått det slik at han har vært savnet i nesten to år. Retten har faktisk erklært ham død.»

Artemis’ stemme var blottet for følelser, selv om hjertet hamret i brystet på ham. «Jeg bryr meg ikke om hva retten sier, eller Røde Kors. Han er i live, og jeg skal finne ham.»

Po rablet ned et nytt notat.

«Men hvis nå faren din skulle komme til rette, hva da?» spurte han. «Vil du følge i hans fotspor? Vil du bli kriminell, akkurat som ham? Kanskje du allerede er det?»

«Faren min er ikke kriminell,» påpekte Artemis irritert. «Han var i ferd med å flytte alle våre aktiva over i legitime virksomheter. Murmansk-foretakendet var fullstendig legalt.»

«Du unngår spørsmålet, Artemis,» sa Po.

Men Artemis hadde fått nok av denne utspørringen. På tide med en liten lek. «Hvorfor, doktor?» sa Artemis, sjokkert. «Dette er et følsomt tema. For alt du vet kan jeg lide av depresjon.»

«Det er ikke umulig,» sa Po, som så tegn til et gjennombrudd. «Er det tilfellet?»

Artemis begravde ansiktet i hendene. «Det er min mor, doktor.»

«Din mor?» sa Po oppmuntrende og prøvde å unngå at stemmen avslørte hvor spent han var. Artemis hadde allerede fått seks skolepsykologer til å slutte på St. Bartleby i år. Sant å si var Po på nippet til å pakke snippesken selv. Men nå …

«Moren min, hun …»

Po lente seg frem i den uekte viktorianske stolen. «Ja, moren din?»

«Hun tvinger meg til å gjennomgå denne latterlige terapien når skolens såkalte terapeuter ikke er særlig mer enn talentløse, blåøyde idealister med høy utdannelse.»

Po sukket. «Ja vel, Artemis. Som du vil, men du kommer aldri til å få fred hvis du fortsetter å flykte fra problemene dine.»

Artemis ble spart for ytterligere analyser av mobiltelefonen sin, som plutselig begynte å vibrere. Den var på en kodet, sikker linje. Bare én person hadde nummeret. Gutten tok den bitte lille telefonen opp av lommen og foldet den ut. «Ja?»

Butlers stemme hørtes i høyttaleren. «Artemis. Det er meg.»

«Selvfølgelig. Jeg er midt oppe i noe her.»

«Vi har mottatt en melding.»

«Jaha? Fra hvem da?»

«Jeg vet ikke helt. Men det gjelder Fowl Star.»

Et støt fór langs Artemis’ ryggrad. «Hvor er du?»

«Hovedporten.»

«Bra. Jeg er på vei.»

Doktor Po rev av seg brillene. «Denne samtalen er ikke over, unge mann. Vi har hatt litt fremgang i dag, selv om du ikke vil innrømme det. Hvis du går nå, blir jeg nødt til å informere bestyreren.»

Advarselen hadde ingen virkning på Artemis. Han var allerede et annet sted. En velkjent elektrisk prikking spraket over huden hans. Dette var begynnelsen på noe. Han kunne føle det.