Merete Lien

33

Rosehagen

For kjærlighetens skyld

FORORD

Jeg er født og oppvokst i Bergen, men for noen år siden flyttet jeg til Kragerø, der jeg har slått meg ned i et snart hundre år gammelt hus. Både den store og den lille byen fascinerer, hver på sin måte – ikke minst gjennom alt de gamle husene forteller oss om fortiden. Mens jeg arbeidet med de siste bøkene i serien Barn av stormen, fikk jeg stadig mer lyst til å skrive en serie som utspiller seg begge de to stedene jeg kjenner meg mest knyttet til: Bergen og Kragerø.

Jeg har forsøkt å lage den historiske rammen mest mulig korrekt, men husene der fortellingen foregår og navnene på personene er diktet opp. Enhver likhet med nålevende personer er tilfeldig og ikke tilsiktet. Historien om Emily som seiler mot Kragerø for å åpne dørene til glemte rom og finne ut hvem som er venn og fiende, er fri fantasi, men den kunne ha skjedd …

Kragerø i januar 2006,

Merete Lien

PERSONGALLERI

Emily Victoria Hartwig
Aksel Hartwig | – | hennes ektemann, sammen driver de hotell Den hvite rose
Johan | – | deres sønn
Gerhard Lindemann | – | Emilys tidligere ektemann, driver gruver og isbruk
Caroline Lindemann | – | Emilys datter med Gerhard
Wilhelm August Lindemann | – | Emilys sønn med Gerhard
Jenny Lindemann | – | Emilys halvsøster, gift med Gerhard
Erling W. Egeberg | – | Emilys eldre halvbror
Nora Egeberg | – | landskapsarkitekt og gartnerske, gift med Erling
Agnes Lyche | – | Emilys mor, malerinne
Steffen Hofgaard | – | Agnes’ tidligere «ektemann», maler
Sander Hofgaard | – | Jennys bror
Ivan Wilse | – | Emilys fars halvbror og Erlings far, sakfører
Louise Steen | – | dansk, mulig datter av Emilys far
Pauline Selmer | – | malerinne
Fader Liam | – | Irsk prest, far til Paulines datter, Nathalie.
Klara Holmen | – | kokke på hotellet
Svend Holmen | – | direktør på isbruket, gift med Klara
Ragnhild Møller | – | Carolines guvernante
Simon Løvlie | – | maler
Peter Holth | – | maler
Aron Østbye | – | tidligere forpakter på Egerhøi
Marcus og Eilif | – | hans sønner med avdøde Henny
Rebekka von Langenburg | – | Emilys fars andre hustru, skilt fra Ivan Wilse
Karl Albrecht von Langenburg | – | hennes ektemann, tysk godseier
Sten Rygg | – | Rebekkas yngre elsker
Konstanse Lindemann | – | Rebekkas datter fra første ekteskap
Waldemar Jebsen | – | forretningsmann som gjør kur til Konstanse
Max Lindemann | – | Gerhards fetter
Augusta Lindemann | – | Max’ hustru
Eleanore von Menzel | – | Gerhards kusine
Kristine Lauritzen | – | kalt «fiskerenka», død
Håkon Bache | – | sakfører

Slik sluttet forrige bok:

«Kjenner De noe til husets eier, herr Mogens Jensen?» spurte Ivan.

«Hvordan skulle jeg det? Huset har vært tomt så lenge vi har bodd her.»

«Og hvor lenge er det?»

«Tre år.»

Konstanse skalv og måtte støtte seg til gelenderet. Hvorfor hadde de ikke gått hit tidligere? Stilt flere spørsmål? Fordi de ble syke. Det var svaret.

«Er De helt sikker?» spurte Ivan skarpt.

«Selvfølgelig! De kan spørre hvem som helst i gaten. Alle er irritert fordi det står og forfaller. Det preger gaten vår. Er De ikke enig?»

«Absolutt,» nikket Ivan. «Takk skal De ha, frue.» Han snudde på hælen og langet slik ut at Konstanse hadde vansker med å holde følge. Da de nådde hestedrosjen, snudde han seg mot dem. «Vi må sende et telegram øyeblikkelig! Emily og Aksel må advares! Dette er svindel!»

*

Det banket på døren i det samme, og Emily reiste seg. Det var telegrafbudet. Før han fikk sagt et ord, kom Signe løpende ut fra hotellet, hvit i ansiktet.

Aksel hadde kommet til. «Er det noe galt, Signe?»

«Lensmannen,» fikk hun presset frem.

«Hva med ham?»

«Han er på hotellet for å arrestere herr Hofgaard!»

«Arrestere Sander?» ropte Emily. «Hvorfor i himmelens navn?»

«Han skal ha drept fiskerenka, unnskyld, frøken Lauritzen, mener jeg,» stotret hun frem.

Emily så ikke klart. Aksel la på sprang over plassen. Telegrafbudet rakte frem et ark, men hun skalv for mye til å ta imot, fulgte bare etter Aksel med langsomme, slepende skritt.

1. KAPITTEL

Aksel gikk for fort. Hun nådde ham ikke igjen.

En eller annen kom løpende bak henne. «Fru Hartwig! Fru Hartwig!»

Hun stoppet og snudde seg. Det var budet. Hun hadde glemt ham.

«Jeg har et telegram til Dem, fru Hartwig!»

Et telegram? Det kunne knapt være viktig. «Etterpå!» fikk hun presset frem. «Jeg har ikke tid nå!»

«De må undertegne her! Jeg kan ikke vente.»

Hun tok imot pennen og skriblet navnet sitt, stakk telegrammet i lommen og hastet mot den åpne hotelldøren. Opphissede stemmer nådde henne fra resepsjonen. Hun nesten snublet over dørstokken og så rett på Aksels rygg. Han stod vendt mot lensmannen og Sander, de stod ved siden av hverandre foran kjøkkendøren. Alle de ansatte stod oppmarsjert langs resepsjonsdisken, som om de var tilskuere til et drama.

«Dette må være en misforståelse!» ropte Aksel. «De kan ikke ta herr Hofgaard med Dem uten videre!»

«Nei!» Hun hørte selv sin egen, skingrende stemme.

Alle snudde seg mot henne i det samme. Klara tok noen skritt og stilte seg beskyttende ved siden av henne.

«Det kan ikke være sant! Kristine er ikke død!» Emily hørte selv at stemmen hennes hadde en merkelig klang, den var fylt både av håp og fortvilelse. Hun så seg rundt. Blikkene som møtte hennes fortalte at alt håp var ute. Tragedien hadde skjedd. Men hvordan?

«Det er dessverre sant, fru Hartwig,» svarte lensmannen. «Kristine Lauritzen ble funnet drivende i sjøen inne i Bjelkevik i morges, da de første isarbeiderne ankom. Jeg har akkurat avhørt hotellets ansatte og finner skjellig grunn til å mistenke hennes forlovede, herr Hofgaard.»

I sjøen? Emily syntes hun hørte Kristines skremmende ord om svart vann og om å gå på sjøen.

«Er du uvel?» spurte Klara. «Kanskje du bør sette deg ned?»

Emily ristet på hodet. Det var som om hun selv sank i kaldt, mørkt vann ved synet av broren der han stod, så ung og hjelpeløs. «Ved isbruket?» spurte hun vantro, som om stedet spilte noen rolle.

«Ja, det var så vidt arbeiderne fikk øye på henne i grålysningen. Hun lå halvveis under en brygge.»

«Hun druknet altså, men hvordan kan De være sikker på at hun er drept?» spurte Aksel. «Det kan være en ulykke eller …» Han holdt inne.

«Det er ingen hemmelighet at ho var svært nedfor,» tok Klara opp, mindre redd enn ham for å antyde at Kristine kunne ha tatt sitt eget liv. «Ho var redd for å havne på asylet igjen. Redd for alt, herr lensmann!»

«Hvordan kan De være så sikker på at noen er skyldig i denne tragedien?» tok Aksel opp igjen.

«Jeg er ikke sikker på noe som helst,» sa lensmannen og virket irritert. «Det eneste jeg vet, er at en ung kvinne en kveld setter seg i en båt for å treffe sin forlovede. Neste morgen blir hun funnet død, og forloveden har ikke alibi for kvelden eller natten. Han er, i tilfelle dette dreier seg om drap, vår hovedmistenkte. Derfor vil jeg forhindre at han forspiller bevis eller snakker med andre. Jeg akter å avhøre ham nærmere på politistasjonen. Dere andre blir innkalt etter hvert.»

«Det er ikke mulig!» Emily styrtet frem og grep Sanders arm. «Han er ingen morder!»

«Hva slags motiv skulle han ha?» spurte Aksel. «Han er … han var glad i henne!»

«Motivet er opplagt,» sa lensmannen hardt. «Folk her i byen har lenge snakket om paret. Herr Hofgaard kom utenbys fra, og man sier at han fridde til frøken Lauritzen før det hadde gått opp for ham hvordan det var fatt med henne. Etterpå angret han på hele forlovelsen, naturlig nok.»

«Folk snakker om så mye. Det betyr ikke at han er en morder!» ropte Klara opphisset.

«Jeg har ikke anledning til å stå her og diskutere med dere,» sa lensmannen. «Nå går vi! Dere blir som sagt innkalt. Ingen må forlate Kragerø i nærmeste fremtid. Det gjelder dere alle, også de ansatte!»

Emily tviholdt i Sanders arm, ville ikke slippe ham.

Han gjorde seg varsomt fri. «Dette blir oppklart,» sa han med flat røst. «Jeg kommer snart tilbake. Kanskje det ikke er Kristine de har funnet. Kanskje det er en annen.»

Hun stirret på ham, tung av fortvilelse. Han så ut som en søvngjenger. Han snakket til henne, men hun følte at han befant seg et sted langt borte. Han måtte ha fått sjokk.

De ble stående tause og se dem forsvinne ut. Aksel var den første som sa noe. «Herregud,» sa han lavt. «Arme Kristine!»

«Og arme Sander!» stemte Klara i.

«Ja. La oss sette oss ved kjøkkenbordet. Jeg vil gjerne vite hva som har skjedd til nå,» sa han.

De gjorde som han sa, benket seg rundt det lange bordet, bleke og tause. Han nikket mot Ingrid. «Du får begynne. Det var du som sist snakket med henne?»

Hun svelget og svelget, tørket bort noen tårer. «Ja. Det er min skyld at herr Hofgaard er arrestert. Det var jeg som sa det! Jeg tenkte jo ikke at …» Hun holdt inne.

«Hva sa du?»

«Jeg fortalte hva som skjedde i går kveld.»

«Og hva skjedde?»

«Frøken Lauritzen kom inn i resepsjonen og spurte etter herr Hofgaard. Jeg sa, som sant var, at han hadde dradd inn til Egerhøi. Da blei ho fortvila og gikk til kammerset sitt, men rett etterpå kom ho ut igjen, blid som en sol, og sa at ho skulle treffe han. Ho tok hotellets båt.»

«Men om han var på Egerhøi, hvordan hadde det seg da at båten lå her?»

«Han hadde antagelig kommet tilbake uten at jeg merka det. Eller så gikk han gjennom skogen»

Emily kjente seg nummen, klarte ikke å si noe.

«Hva sa han selv? Lensmannen påstod at han ikke hadde alibi, verken for kvelden eller natten.»

«Han sa at han hadde streifet rundt og deretter sittet alene i en sjøbod og drukket. Han kom sent hjem, i totiden mente han selv, og har ikke noen vitner. Lensmannen antydet at han slett ikke hadde vært hjemme i natt.»

«Og i morges? Når merket dere at Kristine ikke var på kammerset sitt?»

«Vi merka det ikke, herr Hartwig,» sa Ingrid med tynn røst.

«Hva mener du? Hvordan kunne dere la være å merke noe? Når stod Sander opp?»

«Han blei vekka da lensmannen kom.»

«Visste dere at han lå og sov?»

«Vi trudde vel at han var i gang med arbeidet et eller annet sted på hotellet. Han pleier å være tidlig oppe. Da lensmannen spurte etter han, oppdaga vi at han lå og sov fremdeles,» svarte Ingrid.

«Men hva med Kristine?» gjentok Aksel. «Var det ingen som reagerte på at hun ikke spiste frokost? Ikke viste seg?»

Emily krympet seg. Han virket sjokkert og indignert – og med rette. Hun kjente at tårene presset på. Ingen av dem hadde oppdaget at Kristine ikke hadde vært hjemme om natten. Selv hadde hun utført morgenens arbeid uten å savne henne. Hun hadde vært opptatt av å få gjort mest mulig før Aksel og Johan kom tilbake fra Langesund, slik at hun kunne spise formiddagsmat med dem. Kristine hadde ikke vist seg denne morgenen, men ingen hadde nevnt henne. Var sannheten at hun var begynt å bli brysom for dem alle, og at de derfor bare var glad om det lot til at hun sov lenger enn vanlig? Var det derfor de ikke tenkte på å undersøke om hun var syk og trengte hjelp?

«Du, Louise? Reagerte ikke du på at hun ikke var der?» tok Aksel opp.

Louise hadde forholdt seg taus til nå. «Jeg merket ikke noe,» svarte hun, blek og alvorlig. «Jeg sov tungt fra jeg la meg til jeg våknet. Vi har ikke akkurat vært perlevenner og pleier ikke, pleide ikke å prate sammen. Det gjør meg vondt å tenke på nå.» Hun brast i gråt. «Jeg skulle ikke ha snakket så hardt til henne! Nå har hun gjort slutt på livet!»

«Så du tror hun har tatt sitt eget liv?»

«Ja,» nikket Louise. «Jeg nekter å tro at noen ville drepe den stakkars kvinnen, og absolutt ikke Sander!»

«Hva sier du, Emily?»

«Hun sa noe slikt en av dagene da du var hos Mathilde.»

«Nøyaktig hva sa hun?»

Emily svelget hardt og forsøkte å huske den nøyaktige ordlyden. Kunne dette være forklaringen? Hadde Kristine gjort alvor av det hun sa den dagen? «Hun hadde snakket om at hun var redd Sander angret på forlovelsen og sa noe slikt som kanskje jeg skulle gå på sjøen.»

«Hva sa du da?»

«Jeg ble rystet, selvfølgelig. Jeg tror jeg gjentok ordene hennes, spørrende. Ja, drukne meg, sa hun. Da vil Sander få være alene igjen.»

«Mente hun alvor, tror du?»

«Nei, jeg tror ikke det. Jeg sa noe slikt som at både Sander og vi andre var glade i henne, og at hun måtte bli her hos oss. Da lyste hun opp og takket meg. Nei, jeg tok det ikke alvorlig, snarere som et slags hjertesukk.»

«Ho var urimelig sjalu,» sa Klara. «Er det å snakke stygt om de døde?» spurte hun fort og korset seg.

«Nei, alle her vet det,» sa Emily. «Hun kunne ikke rå med det selv.»

«Kanskje det ble for mye for ho da ho hørte at Sander hadde reist til Egerhøi uten ho. Ho kan ha trodd at han skulle besøke …» Klara holdt inne og bet seg i leppen.

«Frøken Møller?» spurte Aksel.

«Ja.»

«Men Ingrid sier at hun dro glad og fornøyd av gårde for å møte Sander?»

«Ja, stemte Ingrid i. Ho så ikke ut til å ha slike vonde tanker.»

«Kanskje ho skulle følge etter han?» Klara ristet på hodet. «Jeg makter ikke å tenke klart. Det er så grusomt! Jeg vet bare at Sander ikke er en morder.»

«Det tror ingen av oss,» sa Aksel. «Det må være en ulykke eller …» Han holdt inne.

«Hva trur du?» spurte Klara.

«Jeg har vanskelig for å tro at Kristine ville ta sitt eget liv. Hun mente at det var en synd mot Gud, som har gitt oss livet i gave. Vi snakket om det en gang etter at hun hadde reddet meg fra å drukne. Hun sa at hun hadde vært fristet til å gå på sjøen da hun mistet ektemannen og stod igjen uten barn, men tanken på Gud fikk henne fra det. Det må ha vært en ulykke. Bryggene i Bjelkevik er høye. Dersom hun snublet og falt i sjøen, ville det ikke være lett å komme seg opp igjen.»

«Men hva gjorde ho der?» spurte Klara. «Ingen trudde at Sander var der. Det er et godt stykke fra Egerhøi.»

Alle nikket, mumlet. Så ble det stille i kjøkkenet. De hørte en klokke slå i biblioteket. Lyden ble etterfulgt av tunge skritt i trappen.

«Hallo? Er det ingen her?»

«Det er grossereren på nummer ni,» sa Ingrid, uten å gjøre mine til å reise seg.

«Jeg skal se hva han vil,» sa Aksel.

Emily reiste seg med en kraftanstrengelse og fulgte ham ut i resepsjonen.

Grossereren blunket til Aksel. «Det ble en sen og munter kveld for herr Hofgaard, skjønner jeg?»

«Hva mener De?»

«Han kom hjem først klokken to på natten. Han vekket meg, men det sier jeg ikke noe på. Ungdommen må få more seg. Da jeg var på hans alder …»

«Er De sikker på klokkeslettet?» spurte Aksel skarpt.

«Det er jeg. Jeg så på klokken. Herr Hofgaard strevde med å låse opp, og han sang høyt. Det var riktig fornøyelig. Jeg ble som sagt påminnet om min egen ungdom.»

«Er De villig til å avlegge ed på dette?»

«Men kjære Dem, herr Hartwig? Hva skal det tjene til?»

«Lensmannen ønsker å vite når herr Hofgaard kom hjem,» svarte Aksel og møtte Emilys blikk.

«Har han vært uskikkelig? Akk ja, ungdommen må renne av seg hornene. De finner på både det ene og det andre. Selvfølgelig kan jeg bevitne klokkeslettet, men jeg sier ingenting til forloveden. Hun behøver ikke å vite noe.» Han blunket til Emily. «Unnskyld en gammel røver, men dere kvinner kan være svært strenge. Hva var det nå jeg ville spørre om … Jo, er det post til meg?»

Emily fikk revet seg løs; og hastet inn bak disken. «Nei. Venter De noe spesielt?»

«Slett ikke. Men man vet aldri. Det kan jo komme et kjærlighetsbrev.» Han blunket på nytt og lettet på hatten. «På gjensyn!»

De så ham forsvinne ut. Emily snudde seg mot Aksel. «Da har Sander snakket sant om tidspunktet,» sa hun håpefullt.

«Ja, men han har stadig ikke noe alibi for timene før han kom hjem.»

«Nei.» Håpet sank.

«Men jeg regner med at selv lensmannen forstår at Sander ikke ville komme syngende hjem om han hadde drept noen,» sa Aksel.

«Ja.» Igjen steg håpet.

«Jeg burde ikke ha reist,» sa Aksel brått.

«Hva mener du?»

«Kanskje jeg kunne ha forhindret dette? Om hun nå tok sitt eget liv?»

«Du må ikke tenke slik! Du kunne ikke ha forutsett dette!»

«Kanskje ikke, men jeg var den hun kjente best. La oss gå hjem. Jeg trenger å tenke litt i ro og mak.»

Hun nikket og fulgte ham over plassen. Bebreidet han henne for at hun ikke hadde tatt Kristines utsagn alvorlig nok? Idet de gikk inn i huset, kom hun på telegrammet. Hun trakk det opp fra lommen og brettet det ut med skjelvende hender. «Telegrammet er fra Ivan,» sa hun og kjente hjertet slå fortere. Hadde de funnet ut noe?

«Er det viktig? Jeg vet ikke om jeg orker å ta inn over meg flere ulykker nå,» sa Aksel.

Emily satte seg i kjøkkenbenken, leste:

KJÆRE EMILY OG AKSEL.

JEG BEKLAGER Å MÅTTE FORTELLE DERE AT VI NÅ ER SIKRE PÅ AT HISTORIEN MED FRØKEN STEEN ER EN SVINDEL. VI VET IKKE HVEM SOM STÅR BAK ELLER HVA HUN FORSØKER Å OPPNÅ. DET ER SVÆRT VIKTIG AT DERE IKKE KONFRONTERER HENNE MED DETTE FØR JEG ER TILBAKE. DA GJØR VI DET I SAMLET FLOKK PÅ SAKFØRER BACHES KONTOR. DERSOM DERE FORHASTER DERE KAN HUN FINNE PÅ Å STIKKE AV FØR VI FINNER UT MER. VI REISER HJEM I DAG.

IVAN

«Herregud!» Emily slapp telegrammet som om hun hadde brent seg.

Aksel bøyde seg, tok det opp og leste i taushet. Så tok han hånden hennes. «Jeg forstår ikke at det er mulig,» sa han lavt. «Hvordan kan noen legge en slik plan, skrive dagboken og …» Han ristet på hodet. «Hun virket så ærlig og sympatisk! Så oppriktig fortvilet!»

Emily klarte ikke å si noe. Alt som hadde skjedd siden Louise dukket opp på hotellet og sa at hun lette etter sin far, Wilhelm August Egeberg, raste gjennom hodet hennes. Hun hadde tvilt mer enn én gang. Det var dette hun hadde fryktet og gjentatte ganger syntes hun hadde lest i Louises blikk. Hvorfor ble hun da så overrasket? Så sjokkert og fortvilet? Akkurat nå ville hun ha foretrukket å høre at hun tok feil, at Louise hadde kommet i god tro. Tanken på svindelen og hvem som kunne stå bak, var skremmende.

De hørte stemmer. Johan og Rakel kom ned trappen.

«Mamma! Kommer du?»

Hun fór sammen. «Jeg har glemt barna! Caroline og Wilhelm August kommer!»

Aksel ristet på hodet, oppgitt. «Kanskje du burde spørre Gerhard om Johan kan få være på Egerhøi et par dager. Her blir det mye alvor for en liten gutt, er jeg redd.»

Hun nikket og reiste seg, mens hun forsøkte å legge ansiktet i vante folder for ikke å skremme Johan. Hvordan skulle de komme seg gjennom de nærmeste dagene? Alt dette på én gang! Sorgen og sjokket over Kristines skjebne og mistanken mot Sander var det verste. Men hvordan skulle hun orke å omgås med Louise som om hun ikke visste noe? Hvem var Louise egentlig?

«Er det sant, fru Hartwig?»

Frøken Møller var hvit i ansiktet. Hun hadde bedt Rakel ta seg av barna, og de hørte dem le og rope i rosehagen.

«Ja, frøken Lauritzen er funnet død, og lensmannen mistenker min bror.»

Hvordan klarte hun å snakke om dette, oppføre seg som vanlig? Det var for barnas skyld, tenkte hun. Livet måtte gå videre. De kunne ikke bryte sammen.

«Jeg vet at hun ble funnet inne i Bjelkevik,» nikket frøken Møller. «En av isarbeiderne seilte over til Egerhøi for å fortelle det. Han kom før herr Lindemann hadde rukket å gå i båten.»

«Men hvordan har De fått vite dette om Sander?»

«Iver sa det da vi fortøyde. Hvordan kan lensmannen tro at Sander er en morder?»

«Han har ikke noe alibi. Han var alene hele kvelden og kom ikke tilbake til hotellet før klokken to på natten. Han sa selv at han hadde sittet i en sjøbod og drukket.»

«Stakkars!» nesten ropte frøken Møller.

«Ja, det er første gang jeg har hørt at han har sittet alene og drukket. Han pleier ikke å …»

«Han har hatt det vanskelig!» skar frøken Møller henne av. «Men hva gjorde frøken Lauritzen i Bjelkevik? Det fatter jeg ikke!»

«Hun sa til Ingrid at hun skulle møte Sander, mer vet vi ikke. Hun sa ikke hvor, men Ingrid hadde fortalt henne at Sander hadde seilt til Egerhøi tidligere på dagen.»

«Han var der,» nikket frøken Møller. «For å avtale noe om neste vedleveranse til hotellet.»

«Vet du om han var der lenge?»

«Det tror jeg ikke. Han sa at han ville fiske på hjemveien. Han hadde hørt at torsken bet.»

«Det er noe som ikke rimer …,» begynte Emily.

«Kan De passe barna en stund? Jeg har et viktig ærend!» Frøken Møller virket urolig med ett.

«Men …»

«Det er uhyre viktig. Og jeg må gå nå, det haster!»

Frøken Møller virket så fortvilet at Emily gav seg. «Selvfølgelig. Jeg blir her med Rakel og barna til De er tilbake igjen.»

«Tusen takk!» Frøken Møller var fremdeles alvorlig, blek og med to hissige røde pletter ved kinnbena. Hun løftet skjørtene og hastet mot hotellet, rundet hjørnet og forsvant.

Emily ristet på hodet. Det var tydelig at mistanken mot Sander gikk hardt inn på guvernanten. Kanskje var det ingen god idé å la henne ha ansvaret for barna akkurat nå. Selv ville hun gjerne ta seg av Johan nå, det roet henne.

Barna kom løpende mot henne i det samme. Caroline tok hånden hennes. «Ragnhild var trist,» sa hun lavt. «Har det skjedd noe?»

«Vi har fått vite at Kristine er død,» sa Emily. «Hun druknet.»

«Det var sørgelig,» sa Caroline.

«Druknet? Jeg trodde hun var flink med sjøen og båter?» sa Wilhelm August.

«Hun har visst falt,» sa Emily, og kjente at hun ikke hadde lyst til å fortelle dem hvor det hadde skjedd. Da ville isbruket bli et skremmende sted, slik det allerede var for henne, etter opplevelsene med Edwin.

«Sjøen er farlig,» nikket Johan. «Wilhelm August har også druknet.»

«Jeg druknet bare nesten, din dumming! De som drukner helt, dør!»

«Det er farlig å drukne nesten også,» sa Johan. «Veldig farlig.»

«Stakkars Kristine,» sa Caroline.

Emily nikket. «Det er kaldt i dag. La oss gå opp til huset og få noe varmt å drikke. Har dere lyst på kakao?»

«Ja,» svarte Caroline.

Emily gav datterens hånd en klem. Barna reagerte mindre enn hun hadde fryktet. Kristine hadde vært en fjern og underlig skikkelse for dem, slik hun hadde vært for dem alle, bortsett fra Sander og Aksel. Emily kjente tårene presse på. Burde de ha gjort mer for henne? Ikke latt henne være alene?