P.C. Cast og Kristin Cast

Bedratt

P.C. Cast og Kristin Cast

Bedratt

House of Night
Bok 2

Oversatt av
Gry Wastvedt

Denne boken vil vi dedikere til (tante)
Sherry Rowland, venn og forlegger.
Tusen takk, Sher, for at du tar vare på oss.
Selv når vi er ganske krevende og irriterende

(og særlig når du gir oss «godbiter»).
Vi hjerter deg veldig.

Takk

Som alltid vil vi takke Dick L. Cast, far/bestefar, for at han kan alt om biologi og hjelper oss med ting.

Takk til vår strålende agent, Meredith Bernstein, som var den som hadde den lysende ideen som var starten på denne serien.

Vi vil også gjerne takke vårt team på St. Martins, Jennifer Weis og Stefanie Lindskog, for at de har hjulpet oss med å skape en så fantastisk serie. Særlig vil vi si VI HJERTER DEG til den talentfulle kunstneren som har lagd de fantastiske omslagene.

Og en spesiell takk går til Street Cats, en organisasjon i Tulsa som redder og adopterer katter. Vi støtter Street Cats (faktisk fikk vi Nala derfra!) og berømmer deres innsats for og kjærlighet til katter. Vær så snill å gå til hjemmesiden deres på www.streetcatstulsa.org for mer informasjon. Hvis du er interessert i å støtte en organisasjon som redder kjæledyr, lover vi at de er et utmerket valg!

P.C. & Kristin

Jeg vil gjerne takke mine elever på high school som 1) ber om å bli skrevet inn i bøkene for så å bli drept, 2) stadig fôrer meg med morsomheter, 3) og som faktisk lar meg være alene av og til, slik at jeg kan skrive.

NÅ MÅ DERE GÅ OG GJØRE LEKSER. Og dere kan forvente en quiz.

Frøken Cast

1

«Ny elev. Sjekk, da,» sa Shaunee idet hun gled ned på den store, båsaktige benken som vi alltid okkuperer ved hvert måltid som serveres i spisesalen (oversettelse: en litt finere skolekafeteria).

«Tragisk, tvilling, rett og slett tragisk.» Erins stemme var nærmest som et ekko av Shaunees. Hun og Shaunee hadde en eller annen slags mental forbindelse som gjorde dem skremmende like; det var derfor vi pleide å kalle dem «tvillingene», selv om Shaunee er kaffe latte-farget jamaicanskættet fra Connecticut, og Erin er blond, blåøyd og hvit fra Oklahoma.

«Heldigvis skal hun dele rom med Sarah Freebird.» Damien nikket mot en spinkel, liten jente med helt svart hår som viste den nye eleven, som så ut som hun var totalt bortkommen, rundt i spisesalen. Det skarpe, motebevisste blikket hans målte de to jentene og klærne deres – fra sko til øreringer – med et kjapt øyekast. «Hun har tydeligvis bedre motesans enn Sarah, til tross for belastningen ved å være merket og skulle begynne på ny skole. Kanskje hun kan hjelpe Sarah med tilbøyeligheten til å kjøpe dritstygge sko.»

«Damien,» sa Shaunee. «Enda en gang går du meg på –»

«– nervene med det der evinnelige ordbok-drittpreiket,» avsluttet Erin for henne.

Damien snøftet, så fornærmet ut og mer homsete enn han vanligvis gjorde (selv om han helt klart er homse). «Hvis dere ikke hadde et så begredelig vokabular, ville dere ikke behøve å bære rundt på ordboka for å skjønne hva jeg sier.»

Tvillingene så på ham med smale øyne og sugde inn luft for å komme med et nytt utfall mot ham, men heldigvis avbrøt romkameraten min dem. Med sin tjukke Oklahoma-dialekt framførte hun definisjonen av de to ordene som om hun var med i en stavekonkurranse. «Tilbøyelighet – en ofte intens, naturlig forkjærlighet for noe. Begredelig – aldeles elendig. Sånn. Kanskje dere kan slutte å krangle nå og være snille mot hverandre? Dere vet at det snart er tida for foreldreaften, og vi bør ikke oppføre oss som idioter når de kommer.»

«Å, føkk,» sa jeg. «Jeg hadde helt glemt hele foreldreaftenen.»

Damien stønnet og dunket hodet forsiktig i bordet. «Det hadde jeg også helt glemt.» Vi andre stirret medfølende på ham. Foreldrene til Damien var kjempekule med hensyn til at han var merket og hadde flyttet til House of Night, og til at forvandlingen enten ville gjøre ham til vampyr eller, dersom kroppen hans avviste forvandlingen, ta livet av ham. Men de syntes ikke noe særlig om at han var homse.

I det minste syntes foreldrene til Damien at det var noe ved ham som var greit. Min mamma og hennes nåværende mann – min idiotiske stefar, som jeg kalte ham, John Heffer – hatet absolutt alt ved meg.

«Foreldra mine kommer ikke. De var her i forrige måned. Denne måneden har de ikke tid.»

«Tvilling, enda en gang beviser vi vårt tvillingskap,» sa Erin. «Foreldra mine sendte meg en e-post. De kommer ikke de heller, for de har bestemt seg for at de skal på et Thanksgiving-cruise til Alaska sammen med tante Alane og onkel Løgnhals Lloyd. Som om jeg bryr meg.» Hun trakk på skuldrene – tilsynelatende like lite oppbrakt over foreldrenes fravær som Shaunee.

«Du Damien, kanskje mora og faren din ikke kommer heller,» sa Stevie Rae med et fort smil.

Han sukket. «De kommer. Jeg har bursdag denne måneden. De kommer med presanger.»

«Det høres ikke så ille ut,» sa jeg. «Du har snakket om at du trenger en ny skisseblokk.»

«De kommer ikke til å gi meg noen skisseblokk,» sa han. «I fjor ønsket jeg meg et staffeli. De ga meg campingutstyr og abonnement på Sports Illustrated.»

«Æææsj!» sa Shaunee og Erin i kor mens Stevie Rae og jeg rynket på nesen og lagde medfølende lyder.

Det var tydelig at Damien ville snakke om noe annet, så han snudde seg mot meg. «Dette er første gangen foreldrene dine kommer på besøk. Hvordan tror du det blir?»

«Mareritt,» sukket jeg. «Totalt, absolutt og fullstendig mareritt.»

«Zoey? Jeg tenkte jeg skulle presentere deg for den nye romkameraten min. Diana, dette er Zoey Redbird – lederen for Mørkets døtre.»

Glad for å slippe å snakke om mine egne triste foreldreproblemer kikket jeg smilende opp ved lyden av Sarahs nølende, nervøse stemme.

«Wow, det er faktisk sant!» buste jenta ut med før jeg rakk å si hei. Som alle andre stirret hun på pannen min, så ble hun sprutrød. «Jeg mener, eh … unnskyld. Jeg mente ikke å være frekk eller noe sånt …» Stemmen svant hen, og hun så aldeles ulykkelig ut.

«Alt i orden. Ja, det er sant. Jeg har et utbrodert, fullverdig merke.» Jeg smilte fremdeles og prøvde å få henne til å føle seg litt mer vel, enda jeg virkelig hater at folk får det til å virke som jeg er hovedattraksjonen på et sirkus. Enda en gang.

Heldigvis blandet Stevie Rae seg inn i samtalen før Dianas stirring og min taushet kunne bli mer pinlig.

«Tja, Z fikk den kule blondespiraltatoveringen i trynet og nedover skuldrene da hun redda eksen sin fra et dritskummelt vampyrspøkelse,» sa Stevie Rae muntert.

«Sarah har fortalt meg det,» sa Diana forsiktig. «Det lød bare så utrolig at jeg, tja, jeg eh …»

«Du trodde det ikke?» sa Damien hjelpsomt.

«Nei. Beklager,» gjentok hun, og rørte urolig på seg og plukket på fingrene sine.

«Det er helt i orden.» Jeg klarte å få fram et noenlunde ekte smil. «Jeg synes også det er helt sprøtt enkelte ganger, og jeg var der.»

«Og ga dem dritjuling,» sa Stevie Rae.

Jeg så på henne med nå-hjelper-du-meg-overhodet-ikke-blikket mitt, noe hun fullstendig overså. Ja, det kan hende jeg blir yppersteprestinnen deres en dag, men jeg er bare så lite sjef over vennene mine.

«Uansett, dette stedet kan virke ganske merkelig sånn i starten. Det blir bedre,» sa jeg til den nye jenta.

«Takk,» sa hun med ekte varme.

«Greit, det er vel best vi går hvis jeg skal vise Diana hvor hun skal være i femte time,» sa Sarah, og så dreit hun meg fullstendig ut ved å bli helt sånn formell og hilste meg med vampyrenes tradisjonelle tegn på respekt, lukket knyttneve over hjertet og bøyd hode, før hun gikk.

«Jeg hater virkelig at de gjør det der,» mumlet jeg og pirket i salaten min.

«Jeg synes det er hyggelig,» sa Stevie Rae.

«Du fortjener at folk viser deg respekt,» sa Damien med skolelærerstemmen sin. «Du er den aller første tredjeklassingen som er blitt leder for Mørkets døtre og eneste yngling eller vampyr i historien som har vist seg å ha tilknytning til alle de fem elementene.»

«Du må bare innse, Z,» sa Shaunee med munnen full av salat mens hun veivet mot meg med gaffelen sin.

«At du er spesiell,» fullførte Erin for henne (som vanlig).

Tredjeklassing tilsvarer det som ville være en førsteklassing på high school – så en fjerdeklassing tilsvarer en andreklassing, osv. Og ja, jeg er den eneste tredjeklassingen som er blitt gjort til leder for Mørkets døtre. Heldige meg.

«Når vi snakker om Mørkets døtre,» sa Shaunee. «Har du bestemt deg for hva de nye opptakskravene til nye medlemmer skal være?»

Jeg kvalte lysten til å skrike. Har jeg vel ikke. Jeg kan ennå ikke forstå at det er jeg som bestemmer over dette nå! Isteden bare ristet jeg på hodet og bestemte meg for – med noe jeg mente var en genistrek – å legge noe av ansvaret over på dem.

«Nei, jeg vet ikke hva de nye opptakskravene vil bli. Faktisk håpet jeg at dere ville hjelpe meg. Så, har dere noen ideer?»

Som jeg trodde, ble alle fire helt tause. Jeg åpnet munnen for å takke så mye for stumheten, men yppersteprestinnens kommanderende stemme lød over skolens høyttaleranlegg. Et øyeblikk var jeg glad for avbrytelsen, men så skjønte jeg hva hun sa, og magen min slo krøll på seg.

«Elever og lærere, vær så vennlig å komme til inngangshallen. Det er tid for denne månedens foreldreaften.»

Å, faen.

«Stevie Rae! Stevie Rae! Å, herregud som jeg har savnet deg!»

«Mamma!» ropte Stevie Rae og kastet seg i armene på en dame som så ut akkurat som henne, bare tjuefem kilo tyngre og omtrent tjue år eldre.

Damien og jeg sto litt utilpass rett innenfor døren til inngangshallen, som begynte å fylles opp med menneskelige foreldre som heller ikke så ut som de følte seg helt vel, menneskelige søsken, en gjeng ynglingelever og noen vampyrlærere.

«Ja, der er foreldrene mine,» sa Damien med et sukk. «Kan like gjerne få det overstått. Ses.»

«Ses,» mumlet jeg og så ham gå bort til to mennesker som så helt vanlige ut, og som hadde med seg en innpakket presang. Moren hans ga ham en kort klem, og faren tok ham i hånden med overdreven maskulinitet. Damien så blek og stressa ut.

Jeg gikk bort til bordet med linduk som gikk langs hele langveggen. Det var dekket med dyre oster og fat med oppskåret kjøtt, desserter, kaffe, te og vin. Jeg hadde vært i House of Night i én måned, og fremdeles var jeg sjokkert over at de serverte vin her. Grunnen til det er enkel – skolen er en kopi av europeiske House of Night. I Europa er visstnok vin til maten like vanlig som te eller cola er her – så ingen gjør noen sak av det. Den andre grunnen er genetisk – vampyrer blir ikke fulle – ynglinger blir knapt nok pussa (i hvert fall ikke på alkohol – dessverre er det noe helt annet med blod). Så det er ingen som lager noe oppstuss rundt vin her, selv om jeg mente det ville være interessant å finne ut hvordan foreldre fra Oklahoma reagerte på å få alkohol på skolen.

«Mamma, du må hilse på romkameraten min. Du husker vel at jeg fortalte om henne? Dette er Zoey Redbird. Zoey, hils på mammaen min.»

«Hei, Mrs. Johnson. Hyggelig å hilse på deg,» sa jeg høflig.

«Å Zoey! Jeg er så glad for å treffe deg! Og du verden! Merket ditt er like nydelig som Stevie Rae har sagt.» Hun overrasket meg med en myk mammaklem. «Jeg er glad for at du passer på Stevie-min,» hvisket hun. «Jeg bekymrer meg sånn for henne.»

Jeg klemte henne og hvisket: «Helt i orden, Mrs. Johnson. Stevie Rae er bestevennen min.» Og selv om det var fullstendig urealistisk, ønsket jeg plutselig at mamma ville klemme meg og bekymre seg slik som Mrs. Johnson bekymret seg for datteren sin.

«Mamma, har du med cookies med sjokoladebiter i?» spurte Stevie Rae.

«Selvfølgelig har jeg det, vennen, men jeg kom akkurat på at jeg la dem igjen i bilen.» Moren til Stevie Rae sang på samme måte som datteren. «Bli med ut og hjelp meg med å bære dem inn, da vel. Jeg har lagd litt ekstra til vennene dine denne gangen.» Hun smilte vennlig til meg. «Du må gjerne bli med oss ut, Zoey.»

«Zoey.»

Jeg hørte navnet mitt uttalt som et frossent ekko av Mrs. Johnsons varme vennlighet, kikket over skulderen hennes og fikk se mamma og John komme inn i hallen. Hjertet mitt sank ned i magen. Hun hadde tatt ham med. Føkk, kunne hun ikke ha kommet alene slik at det bare hadde vært hun og jeg for en gangs skyld? Men jeg visste svaret på det. Han ville aldri tillatt det. Og det at han ikke tillot det, betydde at hun ikke ville gjøre det. Punktum. Ikke mer å si om den saken. Mamma hadde ikke hatt pengebekymringer etter at hun giftet seg med John Heffer. Hun bodde i et megasvært hus i et rolig forstadsstrøk. Hun var frivillig foreldrekontakt. Hun var dødsivrig med å delta i kirken. Men i løpet av de tre årene hun hadde levd i dette «perfekte» ekteskapet, hadde hun helt mistet seg selv.

«Beklager, Mrs. Johnson. Foreldrene mine kommer nå, så jeg må nok gå.»

«Men søte deg, jeg vil gjerne hilse på mammaen og pappaen din.» Og akkurat som om vi skulle vært på en helt vanlig skole, snudde Mrs. Johnson seg smilende for å hilse på foreldrene mine.

Stevie Rae så på meg, og jeg så på henne. Beklager, mimet jeg til henne. Jeg mener, jeg var ikke hundre prosent sikker på at det ville skje noe galt, men siden min idiotiske stefar kortet inn på avstanden mellom oss som om han var en testosteronsprengt general i ledelsen for en dødsmarsj, regnet jeg med høye odds for at marerittet ville bli virkelighet.

Så begynte hjertet mitt å sveve igjen, og alt ble plutselig mye, mye bedre da mitt absolutte favorittmenneske skrittet forbi John og rakte ut armene mot meg.

«Bestemor!»

Hun omfavnet meg med armene og den søte duften av lavendel som alltid fulgte henne, som om hun hadde med seg en bit av lavendelgården sin overalt hvor hun gikk.

«Å Zoey-vennen!» Hun holdt hardt rundt meg. «Jeg har savnet deg, u-we-tsi a-ge-hu-tsa.»

Jeg smilte gjennom tårene da jeg hørte den velkjente lyden av datter på cherokee – det betydde trygghet og kjærlighet og betingelsesløs aksept. Noe jeg ikke hadde følt i det som skulle være hjemmet mitt de siste tre årene – og som jeg bare hadde følt på gården til bestemor før jeg kom til House of Night.

«Jeg har savnet deg også, bestemor. Jeg er så glad for at du har kommet!»

«Du må være Zoeys bestemor,» sa Mrs. Johnson da vi ikke klynget oss til hverandre lenger. «Hyggelig å hilse på deg. Du har ei fin jente her.»

Bestemor smilte varmt og skulle til å svare, men John brøt inn med sin alltid overlegne stemme.

«Vel, faktisk er det vår fine jente du gir kompliment til.»

På en litt sånn Stepford Wife-aktig måte klarte mamma endelig å si noe. «Ja, vi er Zoeys foreldre. Jeg heter Linda Heffer. Dette er min mann, John, og min mor, Sylvia Red–» Da, midt i den høflige presentasjonen, tok hun seg faktisk bryet med å se på meg, og stemmen endte i et gisp midt i ordet.

Jeg tvang ansiktet til å smile, men jeg følte meg varm og hard, som om det var helt gips rundt meg og jeg hadde sittet ute i sommersola og ville sprekke i mange biter hvis jeg ikke var forsiktig.

«Hei, mamma.»

«Men herlighet, hva har du gjort med det merket?» Mamma uttalte merket slik hun ville sagt kreft eller pedofil.

«Hun reddet livet til en ung mann og koblet seg til sin gudinnegitte tilknytning til elementene. Til gjengjeld har Nyx gitt henne flere fullverdige merker som er helt uvanlige for en yngling,» sa Neferet med sin glatte, musikalske røst idet hun kom rett bort til den lille flokken vår med hånden framstrakt mot min idiotiske stefar. Neferet er, som alle voksne vampyrer, slående perfekt. Hun er høy, har langt, bølget mørkebrunt hår og strålende mandelformede øyne i en uvanlig mosegrønn nyanse. Hun bevegde seg med en eleganse og selvtillit som var langt fra menneskelig, og huden var så strålende at det så ut som om noen hadde skrudd på et lys inni henne. I dag hadde hun på seg en smal, kongeblå silkedrakt og spiraløreringer i sølv (som sto for Gudinnens sti, men det visste jo ikke foreldrene mine). Gudinnen var brodert med sølvtråd på venstre side av brystet, slik det var på alle lærernes bryst. Hun smilte strålende. «Mr. Heffer, jeg er Neferet, yppersteprestinne i House of Night, men det er nok like greit at dere bare tenker på meg som en helt vanlig rektor. Så hyggelig at dere kommer til foreldreaftenen.»

Jeg skjønte at han tok hånden hennes helt automatisk. Jeg var sikker på at han ville ha nektet om hun ikke hadde kommet så overraskende på ham. Hun ristet hånden hans fort og så vendte hun seg mot mamma.

«Mrs. Heffer, det er en glede å hilse på Zoeys mor. Vi er så glade for at hun har kommet hit til House of Night.»

«Vel, eh, tusen takk!» sa mamma, tydelig helt slått ut av Neferets skjønnhet og sjarm.

Da Neferet hilste på bestemor, videt smilet seg ut og var ikke lenger bare høflig. Jeg la merke til at de håndhilste på vampyrenes tradisjonelle måte, ved å holde rundt hverandres underarm.

«Sylvia Redbird, det er alltid hyggelig å se deg.»

«Neferet, hjertet mitt gledes over å se deg også, og jeg takker deg for at du oppfyller løftet du ga om å ta godt vare på barnebarnet mitt.»

«Det er et løfte som det ikke er vanskelig å holde. Zoey er en veldig spesiell jente.» Nå tok Neferets smil meg med inn i varmen. Så vendte hun seg mot Stevie Rae og moren hennes. «Og dette er Zoeys romkamerat, Stevie Rae Johnson, og moren hennes. Jeg hører at de to praktisk talt er uatskillelige, og at til og med Zoeys katt er blitt glad i Stevie Rae.»

«Ja, det stemmer. Hun satt faktisk på fanget mitt da vi så på tv i går kveld,» sa Stevie Rae leende. «Og Nala liker ingen andre enn Zoey.»

«Katt? Jeg kan ikke huske at noen har gitt Zoey tillatelse til å ha en katt,» sa John, og jeg følte trang til å spy. Som om noen andre enn bestemor hadde tatt bryet med å snakke med meg på en hel måned!

«Du misforstår, Mr. Heffer. Her i House of Night går kattene fritt omkring. Det er de som velger sine eiere, ikke motsatt. Zoey trengte ingen tillatelse da Nala valgte henne,» sa Neferet vennlig.

John snøftet litt, noe alle andre heldigvis overhørte. Herregud, han er bare en megadrittsekk.

«Kan jeg tilby dere noen forfriskninger?» Neferet pekte grasiøst mot bordet.

«Å jøye meg! Nå kom jeg på cookiene jeg la igjen i bilen. Stevie Rae og jeg var akkurat på vei for å hente dem. Det var virkelig hyggelig å hilse på dere.» Med en rask klem til meg og et vink til alle andre klarte Stevie Rae og moren hennes å unnslippe, og lot meg være igjen, selv om jeg ønsket jeg hadde vært alle andre steder enn her.

Jeg holdt meg tett inntil bestemor, og jeg flettet fingrene mine i hennes da vi gikk bort til bordet med forfriskningene. Jeg tenkte hvor mye lettere dette ville vært hvis hun hadde kommet alene for å besøke meg. Jeg snek meg til å kikke på mamma. Det så ut som om den rynkete pannen var malt på. Hun stirret på de andre ungdommene og kastet nesten ikke et blikk i min retning. Hvorfor har du i det hele tatt kommet? hadde jeg lyst til å skrike til henne. Hvorfor late som om du bryr deg – at

du faktisk savner meg – og så vise så tydelig at du ikke gjør det?

«Vin, Sylvia? Mr. og Mrs. Heffer?» tilbød Neferet.

«Ja takk, gjerne,» sa bestemor.

Johns smale lepper avslørte at han mislikte dette. «Nei. Vi drikker ikke.»

Med en overmenneskelig anstrengelse klarte jeg å la være å himle med øynene. Når hadde han sluttet å drikke? Jeg var villig til å vedde de siste femti dollarene på sparekontoen min på at det i dette øyeblikk sto en six-pack med øl i kjøleskapet hjemme. Og mamma pleide å drikke rødvin som bestemor. Jeg så til og med at hun kastet et smalt, misunnelig blikk på bestemor da hun nippet til den fyldige vinen Neferet hadde skjenket i til henne. Men nei, de drikker ikke. I hvert fall ikke ute i offentligheten. Hyklere.

«Så du sier Zoey har fått et fullverdig merke fordi hun gjorde noe utenom det vanlige?» Bestemor klemte hånden min. «Hun har fortalt meg at hun er blitt leder for Mørkets døtre, men hun har ikke sagt noe om nøyaktig hvordan det skjedde.»

Jeg kjente at jeg ble helt anspent igjen. Jeg hadde virkelig ikke lyst på det bråket som jeg visste ville komme hvis mamma og John fikk vite at det som faktisk hadde skjedd, var at den tidligere lederen for Mørkets døtre hadde dannet en sirkel på Halloween (som i House of Night gikk under navnet Samhain, natten da sløret mellom vår verden og spøkelsenes verden er på sitt skjøreste), mante fram noen dødsskumle vampyrspøkelser og helt mistet kontrollen over dem da min menneskelige ekskjæreste, Heath, dukket opp fordi han lette etter meg. Jeg så helst at ingen noensinne nevnte det som bare et par andre visste – at Heath lette etter meg fordi jeg hadde smakt blodet hans og han var blitt helt fiksert på meg, noe mennesker har lett for å bli når de involverer seg med vamper – selv om det bare er en yngling. Og da mistet den daværende lederen for Mørkets døtre, Afrodite, helt kontrollen over spøkelsene, og de ville spise Heath. Bokstavlig talt. Verre – det så ut som de hadde lyst til å smake litt på oss andre også, inkludert den dødskjekke Erik Night, vampyrgutten som jeg heldigvis kan si ikke er en ekskjæreste, men en jeg har deitet litt den siste måneden, så han er liksom nesten-kjæresten min. Uansett, jeg måtte gjøre noe, så med litt hjelp fra Stevie Rae, Damien og tvillingene dannet jeg min egen sirkel og koblet meg til kraften i de fem elementene: vind, ild, vann, jord og ånd. Ved å bruke min tilknytning til elementene klarte jeg å drive spøkelsene tilbake til der hvor de har sine liv (eller ikke-liv?). Da de var borte, hadde jeg fått nye tatoveringer, en fin samling av blondeaktige safirkruseduller som omkranset ansiktet – det er helt uhørt at en yngling skal ha noe slikt – og et matchende merke iblandet runeaktige symboler på skuldrene, noe ingen yngling eller vamp har hatt før. Så ble Afrodite avslørt som den råtne lederen hun var, så Neferet måtte sparke henne og gjøre meg til leder isteden. Dermed er jeg også i gang med å bli opplært til å bli en yppersteprestinne av Nyx, vampyrgudinnen, som er personifiseringen av Natt.

De ultrareligiøse, ultrafordømmende foreldrene mine ville ikke sette særlig pris på noe av dette.

«Tja, vi hadde et lite uhell. Zoeys snarrådighet og mot hindret at noen ble skadet, og samtidig fikk hun kontakt med de spesielle evnene hun har fått for å kunne trekke energi fra de fem elementene.» Neferet smilte stolt, og jeg kjente gleden strømme gjennom meg. «Tatoveringene er simpelthen et utvendig tegn på at hun er Gudinnens favoritt.»

«Det der er blasfemi.» John snakket med en spent, anstrengt stemme som klarte å lyde både nedlatende og sint på samme tid. «Du setter hennes udødelige sjel i fare.»

Neferet vendte det mosegrønne blikket mot ham. Hun så ikke sint ut. Faktisk så det ut som hun moret seg.

«Du må være medlem av de eldstes råd i Troens folk.»

Kyllingbrystet hans skjøt frem. «Vel, ja, jeg er det.»

«Da foreslår jeg at vi kommer til enighet om noe, Mr. Heffer. Jeg ville aldri drømme om å gå inn i ditt hjem, eller kirke, og snakke nedsettende om din tro, selv om jeg er veldig uenig med deg. Jeg forventer ikke at du skal tilbe slik jeg gjør. Når sant skal sies, ville jeg heller aldri drømme om å forsøke å omvende deg til min tro, selv om jeg har et dypt og varig bånd til min Gudinne. Så det eneste jeg insisterer på, er at du viser meg den samme respekt som jeg har vist deg. Når du er i mitt ’hjem’, respekterer du min tro.»

Øynene til John var bare smale, ondskapsfulle gliper, og jeg kunne se at han hyppig presset kjevene sammen og slapp igjen.

«Deres levemåte er syndig og gal,» sa han sint.

«Slik taler en mann som innrømmer at han tilber en Gud som rakker ned på nytelse, som forviser kvinner til en rolle som ikke er stort mer enn en tjener og et avlsdyr, enda de utgjør ryggraden i kirken, og som søker å kontrollere sine tilhengere med skyldfølelse og redsel.» Neferet lo lavt, men helt uten glede, og den uuttalte advarselen som lå i stemmen, fikk hårene på underarmen min til å reise seg. «Vær litt forsiktig med hvordan du dømmer andre; kanskje du bør feie for egen dør først.»

Ansiktet hans ble helt rødt. John sugde inn luft og åpnet munnen for noe jeg visste ville bli en fæl leksjon om hvor rett hans tro var, og hvor gal alle andres var, men før han rakk å svare, avbrøt Neferet ham. Hun hadde ikke hevet stemmen, men den var plutselig fylt med yppersteprestinnens styrke, og jeg skalv av redsel, enda raseriet hennes ikke var rettet mot meg.

«Du har to valg. Du kan besøke House of Night som invitert gjest, hvilket betyr at du må respektere våre skikker og holde din motvilje og fordømmelse for deg selv. Eller du kan dra og aldri komme tilbake. Aldri. Bestem deg nå.» De siste ordene strømmet over huden min, og jeg måtte tvinge meg selv til ikke å krympe meg. Jeg la merke til at mamma stirret med store, glassaktige øyne på Neferet, ansiktet hennes var hvitt som melk. Johns ansikt hadde motsatt farge. Øynene var smale, og kinnene var svært ukledelig røde.

«Linda,» sa han sammenbitt. «Vi går.» Så stirret han på meg med slik avsky og hat at jeg bokstavelig talt tok et skritt bakover. Jeg mener, jeg visste at han ikke likte meg, men inntil det øyeblikket hadde jeg ikke ant hvor ille det var. «Du fortjener å være på et slikt sted. Moren din og jeg kommer aldri tilbake. Nå er du overlatt til deg selv.» Han spant rundt og gikk mot døren. Mamma nølte, og et øyeblikk trodde jeg hun faktisk ville si noe hyggelig – som at hun ba om unnskyldning for ham – eller at hun savnet meg – eller at jeg ikke skulle være redd, hun ville komme tilbake uansett hva han sa.

«Zoey, det er helt utrolig hva du har blandet deg borti nå.» Hun ristet på hodet, og – som vanlig – fulgte hun etter John og gikk.

«Å vennen min, jeg beklager virkelig.» Bestemor var der på et blunk og klemte meg og hvisket trøstende. «Jeg kommer tilbake, lille fuglen min. Jeg lover. Og jeg er så stolt av deg!» Hun holdt meg om skuldrene og smilte gjennom tårene. «Våre cherokee-forfedre er også stolte av deg. Jeg kan føle det. Du er berørt av Gudinnen, og du har lojale, gode venner.» Hun kikket opp på Neferet. «Og kloke lærere,» la hun til. «En dag vil du kanskje til og med lære å tilgi moren din. Inntil da må du huske at du er datter av mitt hjerte, u-we-tsi a-ge-hu-tsa.» Hun kysset meg. «Jeg må også dra. Jeg kjørte den lille bilen din hit. Jeg lar den stå igjen her, så jeg må sitte på med dem hjem igjen.» Hun rakte meg nøklene til den gamle bobla mi. «Men husk at jeg er veldig glad i deg, Zoeybird.»

«Jeg er glad i deg også, bestemor,» sa jeg, kysset og klemte henne hardt og trakk duften hennes langt ned i lungene slik at jeg kunne bevare henne der og puste henne sakte ut i løpet av den neste måneden mens jeg savnet henne.

«Ha det, vennen min. Ring når du får anledning.» Hun kysset meg igjen og gikk.

Jeg så henne gå, men skjønte ikke at jeg gråt før jeg kjente tårene dryppe fra ansiktet og ned på halsen. Jeg hadde faktisk glemt at Neferet fremdeles sto ved siden av meg, så jeg skvatt litt forbauset da hun rakte meg et papirlommetørkle.

«Jeg er lei for det der, Zoey,» sa hun stille.

«Det er ikke jeg.» Jeg pusset nesen og tørket meg i fjeset før jeg kikket på henne. «Takk for at du satte ham på plass.»

«Jeg mente ikke å sende bort moren din også.»

«Du gjorde ikke det. Hun valgte å følge ham. Akkurat som hun har gjort de siste tre årene.» Jeg kjente gråten true i halsen og snakket fort for å tvinge den vekk. «Hun var ikke sånn før. Jeg vet det er tåpelig, men jeg venter hele tiden at hun skal bli sånn som hun var før. Men det skjer jo aldri. Det er som om han har drept moren min og plassert en fremmed i kroppen hennes.»

Neferet la en arm rundt meg. «Jeg liker det bestemoren din sa – at du kanskje kan klare å tilgi moren din en dag.»

Jeg stirret mot døren de tre nettopp hadde forsvunnet ut av. «Den dagen ligger langt inn i framtiden.»

Neferet klemte meg medfølende rundt skuldrene.

Jeg kikket opp på henne, så glad for at hun var der sammen med meg, og jeg ønsket – for omtrent trillionte gang – at det var hun som var moren min. Så kom jeg på det hun hadde fortalt meg for en måned siden, at moren hennes hadde dødd da hun var liten, og at faren hennes hadde misbrukt henne, fysisk og mentalt, til hun ble reddet fordi hun ble merket.

«Har du tilgitt faren din?» spurte jeg forsiktig.

Neferet kikket ned på meg og blunket flere ganger, som om hun sakte kom tilbake fra et minne som hadde tatt henne med langt av sted. «Nei. Nei, jeg har aldri tilgitt ham, men når jeg tenker på ham nå, er det som om jeg minnes en annens liv. Det han gjorde mot meg, gjorde han mot et menneskebarn, ikke en yppersteprestinne og vampyr. Og for en yppersteprestinne og vampyr er han, i likhet med de fleste mennesker, helt ubetydelig.»

Ordene lød sterke og sanne, men da jeg kikket dypt inn i de vakre, grønne øynene, så jeg et glimt av noe gammelt og smertefullt som definitivt ikke var glemt, og jeg lurte på om hun var helt ærlig mot seg selv …