P.C. Cast og Kristin Cast

Utemmet

P.C. Cast og Kristin Cast

Utemmet

House of Night

Bok 4

Oversatt av Gry Wastvedt

Takk

Vi takker vår fantastiske agent, Meredith Bernstein, for uten henne ville det aldri blitt noe House of Night.

Et stort VI HJERTER DERE til det flotte laget på St. Martin: Jennifer Weis, Anne Marie Tallberg, Matthew Shear, Carly Wilkins, Brittney Kleinfelter, Katy Hershberger, Talia Ross og Michael Storrings. Vi er vanvittig glade for å få jobbe med dere.

Takk til alle fans av House of Night – vi setter stor pris på dere!

Takk til Tulsa Street Cats for deres støtte, sans for humor og alt de gjør for katter. For å lese mer om dem og/eller donere, gå til www.streetcatstulsa.org. Kristin og jeg hjerter Street Cats!

*

Utdraget fra Othello er gjendiktet av Erik Bystad, Aschehoug 1995.

Denne er til alle tidligere og nåværende elever på South Intermediate High School i Broken Arrow i Oklahoma.

Takk for deres entusiasme, humoristiske sans og støtte til denne serien. SIHS er best!

Også til damene i Tulsa Street Cats. De er ikke nonner, men de er absolutt kattehelgener!

1

Kra! kra! kraingen til en dum kråke holdt meg våken hele natten. (Vel, hele dagen for å være mer presis – for ikke sant, jeg er vampyryngling, og vi snur døgnet på hodet.) Men altså, jeg fikk overhodet ingen søvn i natt/dag. Men den bedritne søvnløsheten er for tiden noe av det som er lett å takle, siden livet virkelig suger når ens venner er forbanna på en. Jeg burde vite det. Jeg er Zoey Redbird, for tiden ubestridt dronning i Gjør-alle-vennene-dine-forbanna-land.

Persefone, den store merra som vil være min hele tiden mens jeg bor i House of Night, snudde på hodet og la mulen mot kinnet mitt. Jeg kysset den myke mulen og fortsatte å børste den glatte halsen hennes. Persefone gjør det alltid lettere å tenke, og jeg blir alltid i bedre humør når jeg steller henne. Og nå trengte jeg definitivt hjelp til begge disse tingene.

«Ok, så jeg har klart å unngå Den store krangelen i to dager, men det kan ikke fortsette slik,» sa jeg til merra. «Ja, jeg vet at de er i kantinen akkurat nå og spiser middag sammen og er bare så gode venner mens de stenger meg helt ute.»

Persefone snøftet og fortsatte å gomle høy.

«Ja, jeg synes også de er noen idioter. Ja da, jeg løy for dem, men mest ved at jeg unnlot å fortelle dem ting. Og ja, jeg skjulte enkelte ting for dem. Fordi det var til deres eget beste.» Jeg sukket. Vel, det om at Stevie Rae var udød, var til deres eget beste. Det om at jeg hadde noe på gang med Loren Blake – vampyrenes ærespoet og lærer på House of Night – vel, det var mest for min egen del. «Men likevel.» Persefone vred det ene øret bakover for å høre meg bedre. «De er bare så innmari dømmende.»

Persefone snøftet igjen. Jeg sukket enda en gang. Filler’n. Jeg kunne ikke unngå dem lenger.

Jeg klappet den søte merra en siste gang, så gikk jeg sakte ut av boksen hennes til salrommet og la på plass alle striglebørstene og man- og halebørstene jeg hadde brukt på henne den siste timen. Jeg trakk duften av skinn og hest godt inn og lot den beroligende blandingen roe nervene mine. Jeg fikk øye på speilbildet mitt i det blanke vinduet i salrommet, og automatisk dro jeg fingrene gjennom det mørke håret i et forsøk på å få det til å se mindre bustet ut. Det er litt over to måneder siden jeg ble merket som yngling og flyttet til House of Night, men håret mitt er allerede merkbart tykkere og lengre. Og superflott hår er bare én av mange forandringer som skjer med meg. Noen av dem er usynlige – som det faktum at jeg har en tilknytning til alle de fem elementene. Noen av dem er svært synlige – som de unike tatoveringene som omkranser ansiktet mitt i innviklede, eksotiske virvler. Ingen andre ynglinger eller voksne vampyrer har et slikt safirfarget mønster nedover halsen og skuldrene og videre langsmed ryggraden, slik som jeg. Jeg er også helt alene om det siste tilskuddet som har flettet seg rundt midjen min. Det er det bare katten min Nala, vår gudinne Nyx og jeg som vet om.

Hvem skulle jeg vise det til, liksom?

«Vel, i går hadde du ikke én, men tre kjærester,» sa jeg til meg selv med de mørke øynene og det kyniske halvsmilet som gjenspeilte seg i vinduet. «Men det ordnet du opp i, ikke sant? I dag har du ikke bare null kjærester, men ingen vil stole på deg igjen på minst en trillion år eller så.» Vel, bortsett fra Afrodite, som friket helt ut og forsvant for to dager siden fordi hun brått ble gjort til et vanlig menneske igjen. Og Stevie Rae, som spurtet etter nevnte utfrikede gjenskapte menneske. Det var nemlig hennes skyld at Afrodite ikke var yngling lenger, for jeg dannet en sirkel som forvandlet Stevie Rae fra ekkel udød død jente til en merkelig vampyr med røde tatoveringer, men heldigvis var hun nå sitt gamle jeg igjen. «Uansett,» sa jeg høyt til meg selv, «så har du klart å ødelegge for omtrent alle som har vært i nærheten av deg. Flink jente!»

Leppene mine begynte faktisk å skjelve, og jeg kjente at jeg fikk tårer i øynene. Nei. Det ville ikke hjelpe å grine. Jeg mener, ærlig talt, hvis det gjorde det, ville vennene mine og jeg ha kysset hverandre (ikke bokstavelig, da) og blitt venner igjen for lenge siden. Jeg måtte bare tåle å møte dem ansikt til ansikt og forsøke å ordne opp i dette.

Den sene desemberkvelden var kjølig og litt tåkete. Gasslyktene som sto langs gangstien fra stallen og uthusene til hovedbygningen, flakket med små glorier av gult lys, veldig vakkert og gammeldags. Faktisk var hele skoleområdet til House of Night fantastisk. Det minnet meg mer om legenden om Arthur og den tiden enn det tjueførste århundre. Jeg er så glad for å være her, sa jeg til meg selv. Her føler jeg meg hjemme. Jeg hører til her. Jeg må gjøre det godt igjen med vennene mine, da vil alt bli bra igjen.

Jeg bet meg i leppen mens jeg lurte på akkurat hvordan jeg skulle gjøre det godt igjen med vennene mine, da den indre dialogen ble avbrutt av en merkelig flagrende lyd som fylte luften rundt meg. Det var noe med den lyden som fikk det til å gå kaldt nedover ryggen min. Jeg kikket opp. Det var bare mørke og himmel og de vinternakne greinene til de store eiketrærne langs gangstien over meg. Jeg grøsset, og det kjentes som om noen gikk over graven min da kvelden gikk fra å være myk og disig til å bli mørk og ond.

Vent nå litt – mørk og ond? Men det er jo helt tåpelig! Det jeg hadde hørt, var nok ikke noe mer skummelt enn vinden som raslet i greinene. Herregud, var jeg virkelig så skvetten?

Jeg ristet på hodet av meg selv og fortsatte å gå, men jeg hadde bare tatt et par skritt da det gjentok seg. Den merkelige, flagrende lyden over meg fikk faktisk luften, som med ett virket mye kaldere, til å blafre voldsomt mot huden min. Automatisk rakte jeg en hånd i været mens jeg så for meg flaggermus og edderkopper og alle mulige ekle dyr.

Fingrene mine gled gjennom tomme luften, men jeg var likevel stiv av skrekk, og en isnende smerte gled gjennom hånden min. Nå ble jeg livredd, jeg klynket og holdt hånden mot brystet. Et øyeblikk visste jeg ikke hva jeg skulle gjøre, og kroppen min var nummen av skrekk. Den flagrende lyden ble høyere og kulden mer intens da jeg endelig klarte å bevege meg. Med senket hode gjorde jeg det eneste jeg fant på å gjøre: Jeg sprang mot nærmeste dør inn i skolebygningen.

Jeg smatt inn og slamret den tykke tredøren bak meg mens jeg pesende snudde meg for å kikke ut av det lille buede vinduet midt i døren. Natten bevegde seg og svømte for øynene mine, lik svart maling som helles utover et mørkt ark. Men den grusomme følelsen av isnende frykt satt fremdeles i. Hva var det som skjedde? Nesten uten å merke at jeg gjorde det, hvisket jeg: «Ild, kom til meg. Jeg trenger din varme.»

Elementet svarte øyeblikkelig og fylte luften rundt meg med deilig varme fra en peisild. Jeg stirret fremdeles ut av det lille vinduet og presset håndflatene mot det grove treverket i døren. «Ut dit,» mumlet jeg, «send varmen din ut dit også.» Med et vosj av varme flyttet elementet seg vekk fra meg, gjennom døren og strømmet ut i natten. Jeg hørte en hvesende lyd, lik damp som stiger fra tørris. Disen rullet, tykk som suppe, og ga meg en følelse av svimmelhet. Jeg ble litt kvalm. Det merkelige mørket begynte å gå i oppløsning. Så jagde varmen bort all kulde, og like brått som den var kommet, var natten igjen rolig og velkjent.

Hva hadde nettopp skjedd?

Smerten i hånden trakk oppmerksomheten min bort fra vinduet. Jeg kikket ned. Tvers over håndbaken var det røde, hovne streker, som om noe med klør, eller en klo, hadde skrapet over huden min. Jeg gned de hissige merkene, og det smertet som om jeg hadde brent meg på en krølltang.

Så merket jeg plutselig en sterk, hard, overveldende følelse – og jeg visste med min gudinnegitte sjette sans at jeg ikke burde være der alene. Kulden som hadde farget natten – det spøkelsesaktige noe som hadde jaget meg inn og raspet opp hånden min – fylte meg med en grusom forutanelse. For første gang på lenge var jeg virkelig, skikkelig redd. Ikke for vennene mine, ikke for bestemor eller min menneskelige ekskjæreste, ikke engang for mamma, som jeg ikke lenger hadde særlig kontakt med. Jeg var redd for min egen del. Jeg ikke bare ønsket å være sammen med vennene mine; jeg trengte dem.

Jeg gned meg på hånden mens jeg tvang føttene mine til å bevege seg, og jeg visste, uten et snev av tvil, at jeg mye heller ville møte mine sårede og skuffede venner enn den ukjente, mørke tingen som kanskje ventet på meg her ute, skjult av nattens skygger.

Jeg ble stående en stund rett utenfor den åpne døren til den ganske fulle «spisesalen» (altså skolekantinen) og se på de andre ynglingene snakke lett og muntert sammen, og jeg ble nesten overveldet av et plutselig ønske om å være bare en helt vanlig yngling – at jeg ikke hadde ekstraordinære evner eller plikter som disse evnene førte med seg. Et øyeblikk ønsket jeg så inderlig å være normal at det var vanskelig å puste.

Så kjente jeg vindens milde strøk mot huden, det kjentes som om den var varmet av en usynlig flamme. Jeg kjente duften av havet, enda det slettes ikke finnes hav i nærheten av Tulsa i Oklahoma. Jeg hørte fuglesang og kjente duften av nyklippet gress. Og sjelen min skalv av stille glede da den aksepterte mine mektige gudinnegitte gaver som en tilknytning til de fem elementene luft, ild, vann, jord og ånd er.

Jeg er ikke helt vanlig. Jeg er ulik alle andre, både ynglinger og vampyrer, og det er galt av meg å ønske det annerledes. Og en del av det å ikke være helt vanlig var å si til meg selv at jeg måtte gå inn der og forsøke å blidgjøre vennene mine. Jeg rettet ryggen og kikket rundt i rommet med øyne helt uten selvmedlidenhet, og jeg fant fort ut at gjengen min satt i den vanlige båsen vår.

Jeg trakk pusten godt inn, så gikk jeg fort gjennom kantinen, nikket kort eller smilte litt til de ynglingene som sa hei til meg. Jeg merket meg at alle hilste meg med den sedvanlige blandingen av respekt og ærefrykt, noe som betydde at vennene mine ikke hadde snakket stygt om meg til massene. Det betydde også at Neferet ikke hadde igangsatt et helt åpent angrep på meg. Ennå.

Jeg grep raskt en salat og en brun brus. Så, mens jeg holdt så hardt i brettet at knokene hvitnet, marsjerte jeg rett mot båsen vår og satte meg på min faste plass ved siden av Damien.

Ingen av dem så på meg da jeg satte meg, men den overflatiske skravlingen døde umiddelbart ut, og er det noe jeg hater, så er det akkurat det. Jeg mener, hva er vel verre enn å gå bort til en gjeng som liksom skal være vennene dine, og så tier de bare helt stille, sånn at du bare vet at de snakket om deg? Æsj.

«Hei,» sa jeg istedenfor å stikke av eller begynne å gråte, som var det jeg hadde mest lyst til.

Ingen sa noe.

«Så, hva skjer?» Jeg rettet spørsmålet til Damien, for jeg visste at min homofile venn helt klart var det svakeste leddet i ikke-snakk-til-Zoey-kjeden.

Dessverre var det tvillingene som svarte meg, og ikke den homofile og derfor mer medfølende og høflige Damien.

«Ikke en dritt, gjør det vel, tvilling?» sa Shaunee.

«Stemmer, tvilling. Ikke en dritt. For vi er ikke pålitelige nok til å vite en dritt,» sa Erin. «Tvilling, visste du at vi er fullstendig upålitelige?»

«Ikke før nå nylig, nei, tvilling. Gjorde du?» spurte Shaunee.

«Visste det ikke før nå nylig, jeg heller,» avsluttet Erin.

Altså, tvillingene er ikke ordentlige tvillinger. Shaunee Cole er karamellfarget, med bakgrunn fra Jamaica og oppvokst på østkysten. Erin Bates er en nydelig blondine, født i Tulsa. De møttes etter at de ble merket og flyttet til House of Night på samme dag. Det sa klikk mellom dem fra første øyeblikk – det er som om genetikk og geografi aldri har eksistert. De avslutter bokstavelig talt hverandres setninger. Og akkurat nå glodde de på meg med to identiske blikk fylt av rasende mistenksomhet.

Herregud, jeg blir bare så sliten av dem.

Men jeg blir også rasende på dem. Ja, jeg har skjult noe for dem. Ja, jeg har løyet for dem. Men bare fordi jeg måtte. Vel, for det meste måtte jeg lyge. Og det der prektige tvillingmølet gikk meg bare så på nervene.

«Takk for den flotte kommentaren. Og nå skal jeg forsøke å spørre noen som ikke svarer i stereoversjonen av den hatefulle Blair i Gossip Girl.» Jeg rettet oppmerksomheten mot Damien og stirret rett på ham, selv om jeg hørte at tvillingene gispet og gjorde seg klare til å si noe jeg håpet de ville angre på en dag. «Det jeg egentlig ville spørre om da jeg spurte ’hva skjer?’, er om du har lagt merke til noen skumle, spøkelsesaktige, flagrende sprø greier ute i det siste. Har du det?»

Damien er en høy, innmari søt gutt med flott beinbygning, og de brune øynene hans er vanligvis varme og uttrykksfulle, men nå var de aktsomme og mer enn litt kalde. «Noen flagrende spøkelsesgreier?» spurte han. «Beklager, jeg aner ikke hva du snakker om.»

Den fiendtlige stemmen hans fikk hjertet mitt til å krympe seg, men jeg sa til meg selv at han i det minste hadde svart på spørsmålet mitt. «På vei hit fra stallen var det et eller annet som liksom angrep meg. Jeg kunne ikke se noe, men det var kaldt, og det lagde svære, røde streker på hånden min.» Jeg holdt opp hånden for å vise ham dem – med da var det ingenting å se lenger.

Flott.

Shaunee og Erin snøftet samtidig. Damien så bare veldig, veldig trist ut. Jeg åpnet munnen for å forklare at det hadde vært en hoven, rød strek der for et øyeblikk siden, da Jack kom stormende bort til oss.

«Å hei! Beklager at jeg er sen, men jeg oppdaget en gigantisk flekk midt på skjortebrystet. Er ikke det typisk?» sa Jack og satte seg på sin faste plass ved siden av Damien.

«En flekk? Ikke på den nydelige, blå langermede Armani-skjorten du fikk av meg til jul, vel?» sa Damien idet han flyttet litt på seg for å gi plass til kjæresten sin.

«Åherregud, nei! Jeg ville aldri søle noe på den. Jeg bare elsker den og –» Han tidde brått da blikket hans flyttet seg fra Damien til meg. Han gulpet. «Å, eh. Hei, Zoey.»

«Hei, Jack,» sa jeg og smilte til ham. Jack og Damien er sammen. Hallo. De er homofile. Vennene mine og jeg, og alle andre som ikke er smålige og veldig dømmende, har ingen problemer med det.

«Jeg ventet ikke å se deg,» bablet Jack. «Jeg trodde du fremdeles var … eh … altså …» Han sa ikke mer, og han så veldig flau ut og fikk en pen rosa glød i kinnene.

«Du trodde jeg fremdeles gjemte meg på rommet mitt?» fullførte jeg for ham.

Han nikket.

«Nei,» sa jeg bestemt. «Jeg er ferdig med det.»

«Nei, hør på henne,» begynte Erin, men før Shaunee rakk å utfylle bemerkningen slik hun alltid gjør, kunne man høre en åpenlyst sexy latter fra døren bak oss, og alle glodde i den retningen.

Afrodite kom trippende inn i rommet. Hun lo mens hun blafret med øyelokkene til Darius, en av de yngste og kjekkeste av krigerne som kalte seg Erebus’ sønner, og som nå beskyttet House of Night. Afrodite kastet flott på håret. Den jenta har alltid vært flink til å gjøre flere ting på en gang, men jeg ble helt sjokkert over å se hvor nonsjalant og innmari kul og samlet hun virket. Det var bare to dager siden hun nesten døde, og etterpå var hun helt fortvilet fordi den safirfargede halvmånen – som alle ynglinger har i pannen, og som markerer at de har begynt på forvandlingen som enten ender med at man blir vampyr eller dør – hadde forsvunnet fra pannen hennes.

Og det betydde at hun var blitt forvandlet tilbake til menneske.

2

Vel, jeg trodde at hun var blitt forvandlet tilbake til menneske, men selv fra der hvor jeg satt, kunne jeg se at Afrodites merke hadde kommet tilbake. De kalde, blå øynene sveipet over kantinen mens hun flirte hovmodig til alle ynglingene der, før hun vendte oppmerksomheten mot Darius igjen og lot hånden dvele på den store krigerens brystkasse.

«Det var så søtt av deg å følge meg til kantinen. Du hadde rett. Det burde ikke tatt to dager å avbryte ferien min. Med all galskapen som går for seg her, er det best å holde seg på skolen, hvor vi blir beskyttet. Og siden du sier du er stasjonert utenfor døren til jenteinternatet, er det helt klart det tryggeste og mest fristende stedet å være.» Hun praktisk talt malte til ham. Herregud, hun var bare så frekk. Hadde jeg ikke vært så overrasket over å se henne, ville jeg ha fnist, som seg hør og bør. Høyt og tydelig.

«Og jeg må gå tilbake til posten min. God natt, frue,» sa Darius. Han bukket stramt, og da så han ut som en sånn gammeldags romantisk, vakker ridder, bortsett fra at han verken hadde hest eller skinnende rustning. «Det er meg en glede å stå til tjeneste for Dem.» Han smilte enda en gang til Afrodite før han snudde på hælen og forlot kantinen.

«Og jeg vedder på at det vil være en glede å betjene

deg,» sa Afrodite med sin ekleste stemme med det samme han var utenfor hørevidde. Så snudde hun rundt og så på alle i rommet, som glodde med åpen munn. Hun hevet et perfekt vokset øyenbryn og sendte sitt spesielle Afroditesnerr til alle. «Hva er det? Dere ser ut som dere aldri har sett noe nydelig før. Faen, jeg har da bare vært borte et par dager. Korttidsminnet deres burde være bedre enn dette. Husker dere meg ikke? Jeg er den nydelige bitchen dere elsker å hate.» Da ingen sa noe, himlet hun med øynene. «Å, samma det.» Hun vrikket seg bort til salatbaren og begynte å fylle tallerkenen mens tausheten endelig brast, og alle ynglingene lagde uforskammede lyder, vendte henne ryggen og fortsatte å spise.

Jeg er sikker på at alle som ikke visste hva som hadde skjedd, syntes Afrodite så akkurat like overlegen ut som alltid. Men jeg kunne se hvor nervøs og anspent hun faktisk var. Søren heller, jeg visste akkurat hvordan hun følte seg – jeg hadde akkurat gått gjennom dette selv. Faktisk var jeg midt oppi det, sammen med henne.

«Jeg trodde hun var blitt menneske igjen,» sa Damien lavt til oss. «Men merket hennes har kommet tilbake.»

«Nyx’ veier er uransakelige,» sa jeg og prøvde å høres ut som en klok yppersteprestinne in spe.

«Jeg mener at Nyx’ veier er et ord som begynner på b, tvilling,» sa Erin. «Kan du gjette hva?»

«Bare noe surr?» foreslo Shaunee.

«Nettopp,» sa Erin.

«Det er tre ord,» sa Damien.

«Du, hold opp med å være så læreraktig, da,» sa Shaunee. «Dessuten er poenget at Afrodite er ei heks, og vi håpet liksom at Nyx hadde kvittet seg med henne da merket hennes forsvant.»

«Vi mer enn håpet, tvilling,» sa Erin.

Alle stirret på Afrodite. Jeg forsøkte å tvinge i meg salaten. For sånn er saken: Afrodite var den mest populære, den mektigste, mest bitchy yngling i House of Night. Etter at hun ergret på seg yppersteprestinne Neferet, ble hun helt frosset ut og redusert til bare å være den mest bitchy ynglingen i House of Night.

Selvfølgelig hadde hun og jeg (typisk nok for meg) liksom tilfeldigvis blitt venner – i hvert fall allierte. Men det ville hun ikke at massene skulle vite. Uansett, jeg hadde vært bekymret for henne etter at hun forsvant, selv om Stevie Rae hadde fulgt etter henne. Jeg mener, jeg hadde jo ikke hørt fra noen av dem på to dager.

Det er klart at alle de andre vennene mine – nemlig Damien, Jack og tvillingene – hatet henne som pesten. Så det å si at de ble sjokkert og ikke så rent lite misfornøyd da Afrodite satte kursen rett for båsen vår og satte seg ved siden av meg, er en like liten overdrivelse som da den ridderen i Indiana Jones-filmen sier «han valgte feil», når skurken drikker av feil glass slik at kroppen hans går i oppløsning.

«Det er frekt å glane, selv på noen som er så slående vakker som moi,» sa Afrodite før hun forsynte seg av salaten.

«Hva faen er det du driver med, Afrodite?» spurte Erin.

Afrodite svelget, så blunket hun tilgjort uskyldig mot Erin. «Jeg spiser, din tosk,» sa hun søtt.

«Dette er en horefri sone,» sa Shaunee, som endelig hadde gjenvunnet talens bruk.

«Ja, det henger en plakat om det her,» sa Erin og pekte på en liksomplakat på seteryggen.

«Jeg hater å gjenta meg selv, men jeg skal gjøre et unntak denne gangen. Så jeg gjentar: Dø, teite siamesiske tvillinger.»

«Det var dråpen,» sa Erin, det var så vidt hun klarte å holde stemmen dempet. «Tvilling og jeg skal nok få banket det merket rett av trynet ditt.»

«Ja, kanskje det holder seg borte denne gangen.»

«Hold opp,» sa jeg. Da tvillingene stirret på meg med smale, forbanna øyne, kjente jeg at magen hoppet. Hatet de meg virkelig like mye som det så ut som? Bare tanken fikk det til å verke i hjertet mitt, men jeg løftet haken og stirret rett tilbake. Hvis jeg klarer å gå gjennom hele forvandlingen og bli vampyr, vil jeg en dag bli deres yppersteprestinne, og det betyr at de pokker ta har å høre på meg. «Vi har allerede vært gjennom dette her. Afrodite er nå med i Mørkets døtre. Hun er også en del av sirkelen vår, siden hun har en tilknytning til elementet jord.» Jeg nølte litt, for jeg lurte på om hun fremdeles hadde denne tilknytningen. Kanskje hun hadde mistet den da hun gikk fra å være yngling til å være menneske for så å tydeligvis bli yngling igjen, men det var så forvirrende at jeg skyndte meg å fortsette. «Dere har gått med på å akseptere henne både i Mørkets døtre og i sirkelen, og å la være å kalle henne stygge ting.»

Tvillingene sa ingenting, men Damiens stemme, som hørtes uvanlig flat og kald ut, kom fra den andre siden av meg. «Vi gikk med på det, men vi sa ikke at vi ville bli venn med henne.»

«Jeg sa ikke at jeg ville være venn med dere,» sa Afrodite.

«Ditto, bitch!» sa tvillingene i kor.

«Samma det,» sa Afrodite og flyttet seg som om hun var i ferd med å ta brettet sitt og reise seg.

Jeg åpnet munnen for å be Afrodite sette seg og tvillingene om å holde kjeft, da en bisarr lyd runget ute fra korridoren og inn gjennom den åpne døren til kantinen.

«Hva i –?» begynte jeg å si, men jeg rakk ikke hele spørsmålet før en ti–tolv katter kom springende inn i kantinen mens de hveste og spyttet som gale.

Nå er det jo slik at det er katter overalt i House of Night. Absolutt overalt. De følger etter oss, sover sammen med oss, og når det gjelder min katt, så klager hun ofte over den ynglingen hun har valgt seg. En av de første kule tingene vi lærer i timene i vampyrsosiologi, er at katter lenge har holdt seg i nærheten av vampyrer. Alt dette gjør at vi er vant til å se katter overalt. Men jeg hadde aldri sett dem oppføre seg så fullstendig som gale.

Tvillingenes store, grå hannkatt, Belsebub, spratt opp og satte seg mellom dem. Han hadde blåst seg opp til dobbelt størrelse – og han var svær i utgangspunktet – og nå stirret han bakover mot den åpne kantinedøren med ravgule øyne som var smale av raseri.

«Belsebub, vennen, hva er i veien?» Erin forsøkte å trøste ham.

Nala hoppet opp i fanget mitt. Hun la de små potene, som var hvite ytterst, på skulderen min og kom med et skremmende gal katt-hyl mens hun også stirret mot døren. Den kaotiske lyden kunne fremdeles høres der ute.

«Dere,» sa Jack, «jeg vet hva den lyden er.»

Og i samme øyeblikk visste jeg det også. «Det er en hund som bjeffer,» sa jeg.

Noe som liknet mer på en stor, gul bjørn enn en hund, kom stormende inn i kantinen. Bjørnehunden ble fulgt av en gutt, som igjen ble fulgt av flere uvanlig oppskjørtete lærere, til og med fektelæreren vår, Dragen Lankford, og ridelæreren Lenobia, i tillegg til flere krigere fra Erebus’ sønner.

«Har deg!» ropte gutten da han var framme ved hunden. Han skled til han sto stille ikke så langt unna oss mens han kastet seg ned, grep tak i det bjeffende beistets halsbånd (som jeg merket meg var et rosa skinnbånd med sølvfargete nagler rundt hele), og festet lenken til det. I samme øyeblikk som lenken ble festet, sluttet hunden å bjeffe, den smalt den runde bakenden i gulvet og stirret pesende på gutten. «Ja, fint. Nå vil du oppføre deg ordentlig,» hørte jeg ham mumle til den tydelig flirende hunden.

Selv om hunden ikke bjeffet lenger, hadde ikke kattene som var inne i kantinen, sluttet å frese. Det var så mye høylytt hvesing rundt oss at det lød som luft som siver ut av et hull i en slange.

«Der ser du, James, det var jo det jeg forsøkte å forklare deg i sted,» sa Dragen Lankford mens han stirret med rynket panne på hunden. «Dyret passer bare ikke her i House of Night.»

«Kall meg Stark, ikke James,» sa gutten. «Og som jeg forsøkte å forklare deg i sted – hunden må være sammen med meg. Det er bare sånn det er. Hvis dere vil ha meg – da får dere henne på kjøpet.»

Jeg så at det var noe særegent ved nykomlingen. Han var ikke direkte frekk eller uhøflig mot Dragen, men han snakket heller ikke til ham med den respekt, og noen ganger åpenbare frykt, som de fleste ferske ynglinger snakker til vampyrer med. Jeg stirret på Pink Floyd-motivet på vintage-T-skjorten hans. Ikke noe klassemerke der, så jeg ante ikke hvilket klassetrinn han var på, eller hvor lenge han hadde vært merket.

«Stark,» sa Lenobia i et tydelig forsøk på å forhandle med gutten, «det er simpelthen ikke mulig å få en hund til å passe inn her på skolen. Du ser jo hvor oppskjørtet kattene blir.»

«De blir nok vant til henne. De ble det i House of Night i Chicago. Hun er som regel ganske flink til ikke å jage dem rundt, men den grå katten ba virkelig om det med all den hvesingen og kloringen sin.»

«Å-åh,» hvisket Damien.

Jeg trengte ikke å se etter – jeg kjente at tvillingene blåste seg opp som blærefisker.

«Men i alle dager, hva er alt dette bråket for noe?» Neferet kom farende inn i kantinen. Hun var like vakker og mektig som alltid og hadde full kontroll.

Jeg så at den nye gutten ble storøyd da han så all denne skjønnheten. Det er bare sååå irriterende at alle automatisk blir til idioter ved første glimt av yppersteprestinnen vår og min nemesis, Neferet.

«Jeg beklager alt oppstyret, Neferet.» Dragen la knyttneven over hjertet og bukket respektfullt for yppersteprestinnen sin. «Dette er den nye ynglingen min. Han kom for bare noen minutter siden.»

«Det forklarer hvorfor ynglingen er her. Det forklarer ikke hva den gjør her.» Neferet pekte på den pesende hunden.

«Hun er min,» sa gutten. Da Neferet vendte de mosegrønne øynene mot ham, hermet han Dragens hilsning og bukk. Han rettet seg opp igjen, og jeg ble helt sjokkert over å se at han flirte skakt til Neferet; fliret var mer enn bare litt oppesen. «Hun er liksom min katt.»

«Jaså?» Neferet hevet et smalt, kastanjebrunt øyenbryn. «Men hun likner da svært på en bjørn.»

Ha! Så det var ikke bare jeg som hadde livlig fantasi.

«Vel, prestinne, hun er en labrador, men du er ikke den første som sier at hun likner en bjørn. Labbene hennes er helt klart store nok til å være en bjørns. Bare se her.» Jeg trodde ikke mine egne øyne da gutten vendte ryggen til Neferet. «Gi meg fem, Duch,» sa han til hunden. Hunden løftet lydig en kjempesvær labb og dasket til Starks hånd. «Flink jente!» sa han og rufset de flaksende ørene.

Jeg måtte bare innrømme at det var et søtt triks.

Han snudde seg mot Neferet igjen. «Men hund eller bjørn, hun og jeg har vært sammen siden jeg ble merket for fire år siden, så det gjør at hun er katt god nok for meg.»

«En labrador retriever?» Neferet gjorde et nummer av å gå rundt hunden og studere den. «Hun er fryktelig stor.»

«Vel, ja, Duch har alltid vært ei stor jente, prestinne.»

«Duch? Heter hun det?»

Gutten nikket og gliste, og selv om han gikk i sjette klasse, var jeg overrasket over hvor lett det var for ham å snakke med en voksen vampyr, spesielt en som er så mektig som yppersteprestinnen. «Det er en forkortelse av Duchess.»

Neferet stirret fra hunden til gutten, og øynene hennes ble smale. «Hva heter du, barn?»

«Stark,» sa han.

Jeg lurte på om noen andre så at hun stivnet.

«James Stark?» spurte Neferet.

«Jeg kuttet ut fornavnet for noen måneder siden. Nå heter jeg bare Stark,» svarte han.

Hun overså ham og vendte seg til Dragen. «Er han den ynglingen som skulle komme fra House of Night i Chicago?»

«Ja, prestinne,» sa Dragen.

Da Neferet så på Stark igjen, så jeg at leppene krøp oppover i et beregnende smil. «Jeg har hørt litt av hvert om deg, Stark. Jeg skal ta en lang prat meg deg veldig snart.» Mens hun fremdeles gransket ynglingen, snakket Neferet til Dragen. «Sørg for at Stark har tjuefire timers tilgang til alt bueskytingsutstyr han måtte ønske å bruke.»

Jeg så at det rykket litt i kroppen til Stark. Det var tydelig at Neferet også merket seg det, for smilet hennes ble større. «Det er klart at ryktene om ditt talent har gått foran deg, Stark. Du trenger ikke slutte å trene selv om du har byttet skole.»

For første gang så Stark litt utilpass ut. Han så faktisk mer enn utilpass ut. Da bueskyting ble nevnt, endret uttrykket hans seg fra søtt og litt sarkastisk til kaldt og nesten litt ondt.

«Da de overførte meg til en ny skole, ga jeg beskjed om at jeg har sluttet å konkurrere.» Stemmen hans var uttrykksløs, og det var så vidt den bar den korte avstanden bort til bordet vårt. «Det at jeg har byttet skole, endrer ikke det.»

«Konkurrere? Du mener den banale bueskytterkonkurransen mellom de ulike House of Night?» Latteren til Neferet ga meg gåsehud. «Jeg bryr meg overhodet ikke om du konkurrerer eller ikke. Du må huske at jeg er Nyx’ talerør her, og jeg sier at det er viktig at du ikke sløser bort ditt gudinnegitte talent. Du vet aldri når Nyx kaller på deg – og da vil det ikke være til en eller annen tåpelig konkurranse.»

Magen min slo kollbøtte. Jeg visste at Neferet snakket om krigen hun hadde startet mot menneskene. Men Stark, som ikke ante noe om den, så bare lettet ut over å slippe å konkurrere, og uttrykket ble igjen nonsjalant med et hint av frekkhet.

«Ikke noe problem. Jeg har ikke noe imot å trene, prestinne,» sa han.

«Neferet, hva vil du vi skal gjøre med eh … hunden?» undret Dragen.

Neferet tenkte seg om et øyeblikk, så satte hun seg grasiøst på kne foran den gule labradoren. De store hundeørene vendte seg forover. Hun strakte snuten i været og snuste med tydelig nysgjerrighet på hånden som Neferet hadde strukket fram. Nala murret langt nede i halsen. Neferet hevet blikket og møtte mitt.

Jeg forsøkte å holde ansiktet uttrykksløst, men jeg vet ikke om jeg klarte det. Jeg hadde ikke sett Neferet på de to dagene siden hun fulgte meg ut av auditoriet etter å ha erklært krig mellom mennesker og vampyrer som hevn fordi Loren var blitt drept. Vi hadde selvfølgelig kranglet. Hun hadde vært Lorens elskerinne. Jeg hadde også vært det, men jeg betydde ingenting for ham. Loren elsket meg ikke. Neferet hadde planlagt alt som foregikk mellom Loren og meg, og hun visste at jeg visste at hun hadde gjort det. Hun visste også at jeg visste at Nyx ikke var glad for alt hun hadde gjort.

Hun hadde i bunn og grunn såret hjertet mitt, og jeg hatet Neferet nesten like mye som jeg fryktet henne. Jeg håpet ikke noe av dette kunne ses på ansiktet mitt da yppersteprestinnen kom gående bort til bordet vårt. Med en liten gest med hånden fikk hun Stark og hunden, som nå gikk i bånd, til å følge etter henne. Tvillingenes katt hveste hissig før den stakk av gårde. Jeg klappet frenetisk på Nala og håpet at hun ikke ville bli helt vill når hunden kom nærmere. Neferet stanset da hun kom fram til bordet vårt. Blikket hennes gled fort fra meg til Afrodite før det endte hos Damien.

«Jeg er glad for at du er her, Damien. Jeg vil gjerne at du viser Stark rommet hans og viser ham rundt på skoleområdet.»

«Selvfølgelig, Neferet,» skyndte Damien seg å si; øynene hans glitret da Neferet strålte sitt hundrewatts takkesmil til ham.

«Professor Lankford kan gi deg all informasjon du trenger,» sa hun. Så flyttet de grønne øynene seg til meg. «Og Zoey, dette er Stark. Stark, dette er Zoey Redbird, lederen for Mørkets døtre.»

Han og jeg nikket til hverandre.

«Zoey, siden du er under opplæring til å bli yppersteprestinne, overlater jeg problemet med Starks hund til deg. Jeg tror nok at en av de mange evnene Nyx har gitt deg, vil hjelpe deg til å få Duchess til å passe inn her ved skolen.» Blikket hennes vek ikke fra mitt et sekund. Det fortalte en helt annen historie enn den sukkersøte stemmen. Det sa: Husk at det er jeg som bestemmer her, og du er bare et barn.

Jeg brøt med vilje øyekontakten med henne og smilte stramt til Stark. «Selvfølgelig skal jeg hjelpe hunden din med å slå seg til ro her.»

«Flott,» kurret Neferet. «Å, og Zoey, Damien, Shaunee og Erin.» Hun smilte til vennene mine, og vennene mine gliste som komplette idioter. Hun overså Afrodite og Jack fullstendig. «Jeg har innkalt til et spesielt rådsmøte i kveld klokken halv tolv.» Hun kastet et blikk på den diamantbesatte klokken sin. «Den er nesten ti nå. Bare spis ferdig, men jeg forventer at elevrådsmedlemmene også skal være til stede.»

«Vi kommer!» De kvitret som om de var noen fugleunger.

«Å Neferet, det minner meg på noe,» sa jeg og hevet stemmen slik at den kunne høres helt i den andre enden av rommet. «Afrodite blir med i elevrådet. Siden Nyx har gitt henne evner tilknyttet jord i nådegave, er vi alle enige om at hun også bør være med i elevrådet.» Jeg holdt pusten og håpet at vennene mine ikke ville protestere.

Heldigvis, med unntak av Nalas murring mot Duchess, var det ingen som sa noe.

«Hvordan kan Afrodite være med i elevrådet? Hun er jo ikke medlem av Mørkets døtre lenger.» Neferets stemme var nå helt avvisende.

Jeg lot som om jeg var helt uskyldig. «Har jeg glemt å fortelle deg det? Det beklager jeg virkelig, Neferet! Det skyldes nok alt det grusomme som har skjedd i det siste. Afrodite er blitt med i Mørkets døtre igjen. Hun sverget overfor meg, og Nyx, på at hun vil følge de nye reglene, og jeg ga henne tillatelse til å bli med. Jeg mener, jeg trodde det var det du ville – at hun skulle vende tilbake til Gudinnen.»

«Det stemmer.» Afrodite hørtes uvanlig dempet ut. «Jeg har sverget på å følge de nye reglene. Jeg vil gjøre opp for alle feilene jeg har begått.»

Jeg visste at Neferet ville virke både slem og hevngjerrig hvis hun slik offentlig avviste Afrodite etter at hun hadde sagt tydelig fra om at hun ville forandre seg. Og Neferet er svært opptatt av hvordan ting ser ut på overflaten.

Yppersteprestinnen smilte mot alle i hele rommet, men uten å se på Afrodite eller meg. «Så sjenerøst av vår Zoey å la Afrodite slippe inn i kjernen av Mørkets døtre igjen, særlig siden hun nå står ansvarlig for Afrodites oppførsel. Men så virker det jo som vår Zoey liker å ha stort ansvar.» Hun så på meg, og hatet i blikket hun sendte meg, fikk pusten min til å bli sittende fast i halsen. «Vær forsiktig så du ikke kveles under alt dette selvpålagte presset, kjære Zoey.» Så, som om hun hadde skrudd på en bryter, var ansiktet bare vennlig og lyst igjen, og hun strålte mot den nye gutten. «Velkommen til House of Night, Stark.»