Robert Ludlum

Bourne-sanksjonen

Robert Ludlum

Bourne-sanksjonen

Oversatt av Roar Sørensen

Til Dan og Linda Jariabka, med takk og kjærlighet

En dyp takk til:

The Exiles modige journalister. Uten deres hjelp ville jeg aldri ha kunnet skrive om Bournes eventyr i Moskva og Arkadins oppvekst i Nizhny Tagil.

Gregg Winter, som lærte meg hvordan man skal transportere naturgass.

Henry Morrison for hans fenomenale evne til å komme med kreative innspill til alle døgnets tider.

En kort meddelelse til mine lesere:

Jeg prøver å basere alle mine bøker på fakta, men dette er tross alt en roman. For å gjøre historien så spennende som mulig, har jeg tatt meg kunstneriske friheter her og der med hensyn til steder, gjenstander og, muligens, tid. Jeg håper at dere vil se gjennom fingrene med disse små uregelmessighetene og bare kose dere med boken.

Prolog

Koloni 13, Nizhny Tagils høyrisikofengsel, Russland/Campione d’Italia, Sveits

De fire fangene sto lent mot de skitne steinmurene i luftegården mens de ventet på Borja Maks. Murene var iskalde, men mennene merket det knapt. De røykte dyre svartebørssigaretter laget av grov, tyrkisk tobakk og pratet sammen som om de ikke hadde noe bedre å foreta seg enn å suge den skarpe røyken ned i lungene og puste den ut i skyer som så ut som om de stivnet i den kalde luften. Over dem forvandlet de glitrende stjernene den skyfrie himmelen til et bunnløst, emaljert skall. Storebjørn, Gaupen, Jakthundene og Persevs – de samme stjernebildene lyste på himmelen over Moskva, tusen kilometer unna i sørvestlig retning, men livet var helt annerledes her enn i de glorete, overopphetede klubbene i Trehgornij val og Sadovnitsjeskaja-gaten.

Om dagen laget fangene i Koloni 13 deler til T-90, Russlands formidable stridsvogn. Men hva snakker samvittighetsløse og følelseskalde menn om når mørket faller på? Familie, merkelig nok. Å komme hjem til kone og barn, stabiliteten dette representerte, definerte det tidligere livet deres akkurat som de høye murene rundt Fangekoloni 13 definerte livet deres nå. Det de gjorde for å tjene til livets opphold – lyve, bedra, stjele, true, presse, torturere og drepe – var alt de kunne og visste. At de var eksperter på dette, var selvinnlysende, ellers ville de ha vært døde. Livet deres foregikk på utsiden av det folk flest oppfattet som sivilisasjonen. Å komme hjem til en ventende kone, til de hjemlige duftene av søte beter, kokt kål, kjøttstuing og den skarpe smaken av vodka, var minner som gjorde dem alle nostalgiske. Nostalgien knyttet dem sammen. Den var noe de hadde til felles, akkurat som arrene det lyssky yrket deres hadde gitt dem.

En dempet plystring skar gjennom mørket. Den fikk minnene deres til å forsvinne som oljemaling under terpentin. Kvelden mistet alle sine innbilte farger og ble blå og svart igjen. Borja Maks kom bort til dem. Han var en stor mann – en mann som hadde trent vekter én time og hoppet tau halvannen time hver dag siden han kom til fengselet. Som leiemorder for Kazanskaja, en avdeling av den russiske mafiaen som drev med narkotika og biltyverier, hadde han en viss status blant de 1500 innsatte i Koloni 13. Fengselsbetjentene fryktet og foraktet ham. Ryktet fulgte ham som en skygge ved solnedgang. Han var som stormens øye; rundt ham virvlet hylende vinder av vold og død. Den siste som hadde måttet bøte med livet, var den femte mannen i gruppen, som nå var redusert til fire. Kazanskaja eller ikke Kazanskaja – Maks måtte straffes, ellers var deres dager i Koloni 13 talte. Det visste de alle sammen.

De smilte til Maks. En av dem tilbød ham en sigarett, en annen tente den for ham idet han bøyde seg fram. Han holdt hånden over den lille flammen for å beskytte den mot vinden. Plutselig grep de to andre mennene tak i Maks’ stålharde armer, mens mannen som hadde tent sigaretten, løftet en provisorisk kniv han over lang tid hadde laget på fengselsfabrikken. Med en lynrask bevegelse førte han kniven mot Maks’ solar plexus. I siste øyeblikk slo Maks den vekk med hånden. Mannen med den utbrente fyrstikken ga Maks et knallhardt slag på haken.

Maks ravet bakover mot de to mennene som holdt ham fast. Samtidig løftet han støvelen og tråkket på foten til den ene av dem. Han ristet løs den venstre armen, snudde seg og kjørte albuen hardt i brystkassen på mannen som holdt den høyre armen hans. Så tok han et steg tilbake og stilte seg med ryggen mot veggen i de dype skyggene.

De fire mennene kom mot ham for å sette inn nådestøtet. Mannen med kniven var nærmest. En av de andre tok på seg en hanske med metallpigger.

Slagsmålet fortsatte med stønn av smerte og anstrengelse, dryppende svette og blod. Maks var kraftig og listig; ryktet hans var velfortjent, men selv om han kjempet som en løve, sto han overfor fire menn som var fast bestemt på å drepe ham. Straks Maks fikk en mann i kne, sto en annen klar til å overta. Det var hele tiden to som slo løs på ham, mens de to andre omgrupperte og slikket sårene sine. De fire mennene hadde ingen illusjoner om oppgaven som lå foran dem. De visste at de ikke ville få Maks over ende på det første eller andre angrepet. Planen deres var å trøtte ham ut på omgang; selv kunne de puste ut av og til, men de tillot ikke ham noen hvilepauser.

Og det virket som om strategien deres fungerte. Blodige og forslåtte fortsatte de det nådeløse angrepet inntil Maks ga en av dem – mannen med den hjemmelagede kniven – et karateslag mot strupen og knuste ringbrusken. Mens mannen gispet og sjanglet bakover i armene på sine kamerater, vristet Maks kniven ut av hånden hans. Blinde av raseri og blodtørst gikk de tre andre til angrep igjen.

Denne gangen greide de nesten å få ham over ende, men Maks parerte slagene deres rolig og effektivt. Armmusklene hans spilte idet han snudde seg sidelengs mot dem for å gi dem et mindre mål. Samtidig gjorde han korte, raske utfall med kniven for å påføre mennene små stikksår, som ikke var spesielt dype, men likevel forårsaket store blødninger. Dette gjorde han bevisst. Dette var Maks’ måte å trøtte dem ut på. Å bli sliten av fysiske anstrengelser var én ting. Å bli utmattet av blodtap var verre.

En av mennene kastet seg fram, men gled i sitt eget blod, og Maks slo ham i bakken med ett slag. Men armbevegelsen fikk Maks ut av balanse. Mannen med metallhansken så dette og ga ham et hardt slag i halsen. Maks mistet pusten og tok noen vaklende steg til siden. De andre mennene benyttet sjansen og fikk inn så mange slag at Maks ville ha gått i bakken om ikke en fangevokter plutselig hadde kommet ut av mørket med en batong i hånden. Han brukte den metodisk og drev mennene tilbake.

Skulderbladet til den nærmeste mannen knakk etter et voldsomt slag med batongen. Mannen ved siden av fikk den ene siden av hodeskallen slått inn. Den tredje snudde seg for å flykte, men ble truffet i sakralvirvlene så ryggen brakk.

«Hva er det du gjør?» spurte Maks mens han hev etter pusten. «Jeg trodde disse jævlene hadde bestukket alle vaktene.»

«De gjorde det.» Fangevokteren tok Maks i armen. «Denne vei,» sa han og pekte med den blodige batongen.

Maks knep øynene sammen. «Det er ikke veien tilbake til cellene.»

«Vil du ut herfra eller ikke?»

Maks nikket samtykkende. Fengselsbetjenten holdt seg tett inntil murveggen, og Maks fulgte hakk i hæl. De løp i avmålt fart for å unngå de roterende lyskasterne. Maks lurte på hvem fangevokteren var, men han hadde ikke tid til å spekulere på det. Dessuten hadde han ventet noe sånt som dette. Han visste at sjefen hans, Kazanskajas leder, ikke ville la ham råtne i Koloni 13 resten av livet, om ikke av noen annen grunn så fordi han var for nyttig for dem. Hvem kunne erstatte den store Borja Maks? Kanskje bare én: Leonid Arkadin. Men Arkadin – hvem han nå enn var; ingen Maks kjente, hadde noen gang møtt eller sett ham – ville aldri jobbe for Kazanskaja, eller for noen av de andre familiene; han var frilanser, den siste i en utdøende rase. Hvis han overhodet eksisterte, noe Maks tillot seg å tvile på. Da han var liten, hadde han hørt utallige historier om busemenn med utrolige krefter – av en eller annen uforståelig grunn elsket russerne å skremme barna sine. Men sannheten var at Maks aldri hadde trodd på busemenn. Han ble ikke skremt. Ikke hadde han grunn til å være redd for Leonid Arkadin heller.

Fangevokteren hadde åpnet en dør i murveggen. De smatt gjennom den rett før den kraftige lysstrålen fra lyskasteren sveipet over dem.

De gikk nedover et par korridorer. Maks skjønte at de var på vei mot mennenes dusjrom. På den andre siden av rommet lå en av de to inngangene til fengselsavdelingen. Maks hadde ingen anelse om hvordan betjenten skulle få dem gjennom sikkerhetskontrollene, men han kastet ikke bort tiden med spørsmål. Hittil hadde det virket som om han visste hva han gjorde. Mannen var opplagt proff. Han måtte ha studert bygningstegningene grundig, og han hadde helt sikkert folk høyt på strå i ryggen. Noen annen forklaring fantes ikke: For det første hadde han kommet seg inn. For det andre visste han nøyaktig hvor han skulle gå. Alt dette var typisk for Maks’ sjef.

Da de nærmet seg døren til dusjrommet i enden av korridoren, spurte Maks: «Hvem er du?»

«Navnet mitt er ikke viktig,» svarte mannen. «Ikke hvem som sendte meg heller.»

Maks lyttet oppmerksomt i den unaturlig stille fengselskvelden. Fengselsbetjentens russisk var uklanderlig, men for Maks’ skarpe blikk så han ikke ut som en russer, georgier, tsjetsjener, ukrainer eller aserbajdsjaner, for den saks skyld. Han var liten i forhold til Maks, men nesten alle var små sammenliknet med ham. Mannen var velbygd, refleksene hans glimrende. Den overnaturlige stillheten som omga ham, var typisk for godt tøylet energi. Han gjorde ingen bevegelser med mindre han var nødt, og han brukte bare den energien som var nødvendig, ingenting mer. Maks var også slik, så det var lett for ham å merke seg disse egenskapene. Mannens øyne var lyse. Minen var bister og konsentrert, som en kirurg før en operasjon. Det lyse håret var tykt øverst og stylet på en måte som hadde vært ukjent for Maks om han ikke hadde lest internasjonale magasiner og sett hundrevis av utenlandske filmer. Ja, hvis Maks ikke hadde visst bedre, ville han ha sagt at mannen var amerikaner. Men det var umulig. Maks’ sjef engasjerte ikke amerikanere; han likviderte dem.

«Det er altså Maslov som har sendt deg,» sa Maks. Dimitri Maslov var Kazanskajas leder. «Det var faen meg på tide. Femten måneder i dette hullet føles som femten år.»

Da de kom inn i dusjen, snudde fangevokteren seg halvt og ga Maks et slag i tinningen med batongen. Maks ble fullstendig overrumplet og sjanglet over det nakne betonggulvet, som stinket av mugg, desinfeksjonsmidler og menn med dårlig kroppshygiene.

Fengselsbetjenten kom nonchalant etter ham som om han var ute på spasertur med en pike på armen. Han svingte batongen på en nesten doven måte. Den traff Maks på den venstre bicepsen, akkurat hardt nok til å drive ham bakover mot dusjhodene som stakk ut av den fuktige veggen helt innerst i rommet. Men Maks nektet å la seg drive noen steder, verken av denne fangevokteren eller av noen andre. Idet batongen på nytt kom susende gjennom luften mot ham, tok han et steg fram og stoppet slaget med underarmen. Nå var han kommet så nær fengselsbetjenten at han kunne gå til motangrep.

Den hjemmelagede kniven lå i den venstre hånden hans. Han kjørte kniven mot mannen med spissen først. Da fangevokteren parerte angrepet, vendte Maks kniven oppover og presset bladet mot mannens hud. Han hadde siktet på undersiden av håndleddet hans, på blodårene, som ville gjøre hånden ubrukelig om han greide å skjære over dem. Men fengselsbetjentens reflekser var like raske som hans egne. Bladet strøk i stedet over ermet på skinnjakken. Men det laget ikke hull i stoffet, slik det burde ha gjort. Maks rakk bare så vidt å tenke at jakken måtte være innlagt med Kevlar eller et annet skuddsikkert materiale før kanten av fangevokterens hånd traff ham så hardt på håndleddet at han glapp taket i kniven.

En nytt slag fikk ham til å rave bakover. Han snublet i et av slukene i gulvet, og hælen hans sank ned i det. Fengselsbetjenten ga ham straks et spark i kneet. En fryktelig lyd hørtes, knasingen av knokler mot knokler. Maks merket at beinet sviktet under ham.

Fangevokteren kom mot ham igjen. «Det var ikke Dimitri Maslov som sendte meg,» sa han. «Det var Pjotr Zilber.»

Maks prøvde å få løs hælen, som han ikke hadde noen følelse i lenger. «Jeg vet ikke hvem du snakker om.»

Fengselsbetjenten grep ham i skjorten. «Du drepte broren hans, Aleksej. Med et skudd i bakhodet. De fant ham flytende i Moskvaelva.»

«Det var forretninger,» sa Maks. «Bare forretninger.»

«Ja vel, men dette er personlig,» sa fangevokteren idet han satte kneet i skrittet på Maks.

Maks knakk sammen. Da fengselsbetjenten bøyde seg for å dra ham opp, løftet Maks hodet raskt og stanget mannen i haken. Blodet sprutet fra fangevokterens lepper idet tennene skar inn i tungen.

Maks utnyttet fordelen og ga mannen et slag rett mot den venstre nyren. Fengselsbetjenten sperret opp øynene – det eneste tegnet på at han kjente smerte – og sparket Maks hardt i det ødelagte kneet. Maks gikk i gulvet og ble liggende. Smerten bølget gjennom ham. Mens han kjempet for å undertrykke den, langet fangevokteren ut et nytt spark. Maks kjente at noen av ribbeina brakk. Han ble liggende med kinnet mot det stinkende betonggulvet. Denne gangen greide han ikke å komme seg opp.

Fengselsbetjenten gikk ned på huk ved siden av ham. Synet av smertegrimasene hans ga Maks en viss tilfredsstillelse, men det var den eneste trøsten han ville få.

«Jeg har penger,» gispet han svakt. «De ligger nedgravd på et trygt sted der ingen kan finne dem. Hvis du får meg ut herfra, skal jeg vise deg hvor det er. Du kan få halvparten. Det er over en halv million amerikanske dollar.»

Dette gjorde bare fangevokteren enda sintere. Han slo Maks hardt over øret så gnister føk bak øynene hans. Smerten sang i hodet, en smerte som for andre ville ha vært uutholdelig. «Tror du at jeg er som deg? At jeg ikke har noen lojalitet?» Han spyttet i Maks’ ansikt.

«Stakkars Maks, du gjorde en grov tabbe da du drepte den gutten. Folk som Pjotr Zilber glemmer aldri. Og de har midler til å sette himmel og jord i bevegelse for å få det som de vil.»

«All right,» hvisket Maks, «du kan få alt sammen. Over en million dollar.»

«Pjotr Zilber vil ha deg drept, Maks. Jeg kom hit for å fortelle deg det. Og for å drepe deg.» Ansiktsuttrykket hans endret seg litt. «Men først …»

Han strakte ut Maks’ arm, tråkket på håndleddet og presset det ned mot den grove betongen. Så tok han ut en kirurgisk saks.

Synet av den fikk Maks ut av transen smertene hadde satt ham i. «Hva skal du med den?»

Mannen grep Maks’ tommel, som var forsynt med en tatovering av et dødninghode, maken til den større tatoveringen han hadde på brystet. Den var symbolet på Maks’ høye status som leiemorder for Kazanskaja.

«Pjotr Zilber ønsker to ting, Maks: Han vil du skal vite hvem som har gitt meg ordre om å drepe deg, og han vil ha bevis for at du er død.»

Fangevokteren la bladene på saksen på begge sider av Maks’ tommel og klemte sammen håndtakene. En gurglende lyd unnslapp Maks’ lepper, omtrent som en baby.

Zilbers leiemorder pakket tommelen i et stykke vokspapir, slik en slakter ville ha gjort det. Så la han den i en plastpose.

«Hvem er du?» hikstet Maks.

«Mitt navn er Arkadin,» svarte fengselsbetjenten. Han åpnet skjorten og viste ham en tatovering av to lysestaker på brystet. «Eller, i ditt tilfelle, Døden.»

Med en smidig og elegant bevegelse brakk Arkadin Maks’ nakke.

Den skarpe alpesola skinte over Campione d’Italia, en bitte liten italiensk enklave på halvannen kvadratkilometer i Sveits. Den fantastiske beliggenheten på østsiden av Luganosjøen og den pittoreske naturen gjorde den til et ettertraktet bosted. I likhet med Monaco var enklaven et skatteparadis for rike mennesker som eide flotte villaer og spilte bort tiden på Casino di Campione. Penger og smykker kunne lagres i sveitsiske banker, hvis diskresjon og evne til å holde ting skjult for internasjonale politimyndigheter var legendarisk.

Det var dette forholdsvis ukjente, men idylliske stedet Pjotr Zilber hadde valgt for det første personlige møtet med Leonid Arkadin. Han hadde kontaktet Arkadin gjennom en mellommann. Av sikkerhetsgrunner hadde han ikke kontaktet leiemorderen direkte. Pjotr hadde fra ung alder lært at man aldri kunne være forsiktig nok. Det var et tungt ansvar å tilhøre en familie med hemmeligheter.

Fra den høytliggende utkikksplassen i en sidegate til Via Totone hadde Pjotr fantastisk utsikt mot de rødbrune takene på sommerhusene og leilighetskompleksene, palmene som omkranset byens torg, den himmelblå innsjøen og fjellene, som var innhyllet i tåke. Den fjerne duren av motorbåter som skar hvite, skummende striper i vannet, nådde av og til ørene hans der han satt i den grå BMW-en. Han tenkte allerede på den forestående reisen til Moskva. Straks han hadde mottatt det stjålne dokumentet, hadde han sendt det på den lange ferden gjennom nettverket sitt mot bestemmelsesstedet.

Han smilte innvendig. Tanken på rosen og alle lovordene han ville få, spesielt fra faren, sendte en strøm av lykke gjennom ham. En utenkelig seier var innen rekkevidde. Arkadin hadde ringt ham fra Moskva flyplass og fortalt ham at operasjonen hadde vært en suksess, at han var i besittelse av det fysiske beviset Pjotr hadde bedt om.

Han hadde tatt en stor sjanse da han bestemte seg for å likvidere Maks, men mannen hadde drept Pjotrs bror. Skulle han bare vende det andre kinnet til og glemme denne krenkelsen? Han visste bedre enn noen andre hva faren mente om å ta slike sjanser. Faren ville at de for enhver pris skulle holde seg i skyggene, holde seg skjult. Men Pjotr syntes hevnen var verdt risikoen. Dessuten hadde han håndtert saken via mellommenn, slik han visste at faren ville ha gjort.

Han snudde på hodet da han hørte den dype brummingen fra en bilmotor. En mørkeblå Mercedes kom opp veien mot utkikksplassen.

Den eneste virkelige risikoen som var knyttet til operasjonen, var dette møtet. Men det var en risiko han var nødt til å ta. Hvis Leonid Arkadin var i stand til å infiltrere Koloni 13 i Nizhny Tagil og drepe Borja Maks, var han mannen for den neste jobben Pjotr hadde i tankene. En jobb faren burde ha gjort for mange år siden. Nå hadde han muligheten til å avslutte det faren var for redd til å gjøre. Krigsutbyttet tilfalt den djerve. Dokumentet han hadde fått tak i, var et sikkert bevis på at forsiktighet ikke lenger kunne ha høyeste prioritet.

Mercedesen stoppet ved siden av BMW-en. En mann med lyst hår og enda lysere øyne kom ut. De smidige bevegelsene hans minnet Pjotr om en tiger. Arkadin var ikke noen spesielt stor mann; han var ikke overdrevent muskuløs slik som mange av de andre leiemorderne i den russiske mafiaen. Likevel var det noe stille og truende ved ham som imponerte Pjotr. Han hadde vært omgitt av farlige menn siden han var liten. Da han var elleve, hadde han drept en mann som truet moren. Han hadde ikke nølt et øyeblikk. Hadde han gjort det, ville moren ha dødd den ettermiddagen på torget i Aserbajdsjan. En leiemorder hadde prøvd å stikke henne med kniv. Leiemorderen hadde fått oppdraget av Semion Icoupov, Pjotrs fars uforsonlige nemesis, mannen som i dette øyeblikk befant seg i sin forskansede villa i Viale Marco Campione, bare en kilometer unna.

De to mennene hilste ikke på hverandre, de kalte ikke hverandre ved navn. Arkadin tok ut den stålbeslåtte dokumentmappen Pjotr hadde sendt ham. Pjotr tok en maken dokumentmappe ut av BMW-en. De la dokumentmappene ved siden av hverandre på Mercedesens panser og låste dem opp. Arkadins inneholdt Maks’ avkuttede tommel i plastposen. Pjotrs inneholdt tretti tusen dollar i diamanter, den eneste valutaen Arkadin aksepterte som betaling.

Arkadin ventet tålmodig mens Pjotr pakket ut tommelen. Han stirret utover innsjøen. Kanskje han skulle ønske at han var om bord i en av motorbåtene som krysset fram og tilbake. Maks’ tommel hadde krympet litt på reisen fra Russland. Den avga en lukt som ikke var ukjent for Pjotr Zilber. Han hadde begravd sin andel av familiemedlemmer og kamerater. Han snudde seg slik at sola skinte på tatoveringen. Han gransket den gjennom et forstørrelsesglass.

Til slutt la han fra seg forstørrelsesglasset. «Voldte han deg bry?»

Arkadin snudde seg mot ham. Han stirret Pjotr rolig inn i øynene. «Ikke noe særlig.»

Pjotr nikket. Han kastet tommelen over gjerdet som sto langs kanten av utkikksplassen. Så slengte han dokumentmappen etter. Arkadin tok dette som et tegn på at oppdragsgiveren hans var tilfreds med jobben han hadde gjort. Han plukket opp posen med diamantene, åpnet den og undersøkte en av diamantene med lupe.

Da han nikket, tilfreds med klarhet og farge, sa Pjotr: «Hva sier du til å tjene tre ganger så mye som jeg har betalt deg for dette oppdraget?»

«Jeg er en veldig opptatt mann.»

Pjotr bukket respektfullt. «Det tviler jeg ikke på.»

«Jeg tar bare oppdrag som interesserer meg.»

«Vil Semion Icoupov interessere deg?»

Arkadin stivnet. To sportsbiler passerte i stort fart. De kjørte som om de deltok i Le Mans-billøpet. I ekkoet av brølet fra eksosanlegget deres sa Arkadin: «Så beleilig at vi befinner oss i den lille enklaven der Semion Icoupov tilfeldigvis bor.»

«Skjønner du?» Pjotr smilte. «Jeg vet nøyaktig hvor opptatt du er.»

«To hundre tusen,» sa Arkadin. «De vanlige betingelsene.»

Pjotr nikket samtykkende. Han hadde regnet med at Arkadin ville kreve dette beløpet. «På betingelse av at oppdraget utføres med en gang.»

«Ok.»

Pjotr åpnet bagasjerommet på BMW-en. Der lå to dokumentmapper til. Han åpnet den ene, tok ut hundre tusen dollar i diamanter og la dem i dokumentmappen som lå på panseret. Fra den andre dokumentmappen tok han ut en bunke dokumenter, blant dem et satellittkart som viste nøyaktig hvor Icoupovs villa lå, en liste over livvaktene hans og noen bygningstegninger som inkluderte beskrivelser av det elektriske systemet og hva slags alarmer som var installert.

«Icoupov er hjemme nå,» sa Pjotr. «Det er opp til deg hvordan du vil komme deg inn.»

«Jeg skal holde deg underrettet.» Arkadin bladde gjennom dokumentene og stilte et par spørsmål. Så la han papirene over diamantene i dokumentmappen, lukket den og kastet den inn i passasjersetet på Mercedesen like lett som om den skulle ha vært fylt av ballonger.

«I morgen, samme klokkeslett, akkurat her,» sa Pjotr idet Arkadin gled inn bak rattet.

Mercedesen startet, og motoren begynte å surre. Arkadin satte den i gir. Idet han svingte ut i veien, snudde Pjotr seg for å gå tilbake til BMW-en. Han hørte hvinet i bremsene, sluringen av dekk mot grus, og snudde seg brått. Mercedesen kom rett mot ham. Et øyeblikk ble han stående som lammet. Hva faen er det han gjør, tenkte han. For sent begynte han å løpe. Mercedesen var allerede rett bak ham. Pjotr ble truffet i ryggen og klemt fast mellom grillen på Mercedesen og siden av BMW-en.

Gjennom en tåke av smerte så han at Arkadin steg ut av bilen og kom mot ham. Så ga noe etter inne i ham, og han mistet bevisstheten.

Han kom til seg selv igjen på et arbeidsværelse med panelte vegger, skinnende messingarmatur og vakre Isfahan-tepper. Et skrivebord og en stol av valnøttre befant seg innenfor synsfeltet hans. Det gjorde også et enormt vindu som vendte mot Luganosjøens glitrende vann og fjellene bakenfor. Sola sto lavt på himmelen i vest og sendte lange, blålige skygger over vannet og oppover husveggene.

Han var bundet til en enkel trestol som virket malplassert i det luksuriøse rommet, som oste av penger og makt. Han prøvde å trekke pusten dypt – og krympet seg av sjokkerende smerte. Da han slo blikket ned, så han bandasjer rundt brystet. Han måtte ha brukket minst ett ribbein.

«Fint at du endelig har vendt tilbake fra de døde. Jeg må innrømme at jeg en stund var litt bekymret.»

Det gjorde vondt da Pjotr prøvde å snu på hodet. Det kjentes som om alle musklene i kroppen hans sto i flammer. Men nysgjerrigheten tok til slutt overhånd. Han bet seg i leppen og snudde langsomt på hodet inntil en mann kom inn i synsfeltet. Han var liten og lutende. Han hadde briller med runde glass foran store, fuktige øyne. Han var skallet, og den bronsefargete, blanke issen var full av dype rynker. Øyebrynene, derimot, var forbløffende tykke og buskete. Han så ut som en typisk tyrkisk handelsmann fra Levanten.

«Semion Icoupov,» sa Pjotr. Han hostet. Munnen føltes stiv, som om den var fylt av bomull. Han kjente den kobberaktige, salte smaken av sitt eget blod. Han svelget hardt.

Icoupov kunne ha flyttet seg så Pjotr ikke hadde behøvd å vri på hodet for å se ham, men han gjorde det ikke. Han slo blikket ned og kikket på papiret han holdt i hånden. «Disse arkitekttegningene av villaen min er så komplette at jeg har funnet ut ting om bygningen jeg ikke visste fra før. Det er for eksempel en kjeller til. Under den andre.» Han strøk en tykk pekefinger over tegningene. «Det blir nok ikke så lett å komme seg inn i den nå, men hvem vet, det kan være verdt bryet.»

Han løftet haken og fokuserte blikket på Pjotr. «Den vil for eksempel egne seg godt som fengsel for deg. Da trenger jeg ikke å være redd for at naboene mine skal høre skrikene dine.» Han smilte. «Og du vil skrike, Pjotr, det kan jeg love deg.» Han snudde på hodet og vendte blikket mot en annen person i rommet. «Ikke sant, Leonid?»

Arkadin kom inn i Pjotrs synsfelt. Han grep Pjotr i håret og holdt ham fast mens han åpnet munnen hans med den andre hånden. Arkadin sjekket tennene hans, en etter en. Pjotr visste at han lette etter en falsk tann fylt med flytende cyanid. En selvmordspille.

«Hans egne, alle sammen,» sa Arkadin idet han slapp Pjotr.

«Du har gjort meg nysgjerrig,» sa Icoupov. «Hvordan fikk du tak i disse bygningstegningene, Pjotr?»

Pjotr sa ingenting. Han ventet bare på at det verste skulle skje. Plutselig begynte han å skjelve så voldsomt at tennene klapret.

Icoupov gjorde tegn til Arkadin, som la et tykt teppe over Pjotrs overkropp. Icoupov plasserte en utskåret, kirsebærfarget stol foran Pjotr og satte seg på den.

Han fortsatte som om han ikke hadde ventet et svar. «Jeg må innrømme at det tyder på stor oppfinnsomhet. Den flinke gutten er tydeligvis blitt en flink, ung mann.» Icoupov trakk på skuldrene. «Det overrasker meg ikke. Men hør på meg nå. Jeg vet hvem du virkelig er – trodde du virkelig at du kunne lure meg ved å skifte navn hele tiden? Sannheten er at du har tråkket i et vepsebol, så du burde ikke bli overrasket over at du blir stukket. Og stukket, stukket og stukket.»

Han bøyde seg fram mot Pjotr. «Selv om din far og jeg hater hverandre, så vokste vi opp sammen; en gang var vi som brødre. Så … Av respekt for ham skal jeg ikke lyve for deg, Pjotr. Dette dristige foretagendet ditt kommer ikke til å ende godt. Faktisk var det dømt til å mislykkes fra første stund. Og vil du vite hvorfor? Du trenger ikke å svare; selvsagt vil du det. Det var dine fysiske behov som ble din bane, Pjotr. Den deilige jenta du har ligget med det siste halvåret, tilhører meg. Jeg vet hva du tenker: Det er umulig, tenker du. Jeg vet at du sjekket henne grundig; det gjør du alltid. Jeg forutså disse undersøkelsene dine, og jeg forvisset meg om at du fikk de riktige svarene.»

Pjotr stirret på Icoupovs ansikt. Tennene hans begynte å klapre igjen. Det hjalp ikke hvor hardt han prøvde å bite dem sammen.

«Te, er du snill, Philippe,» sa Icoupov til en tredje person som befant seg i rommet. Kort etter satte en slank ung mann et engelsk teservise på et lavt bord på høyre side av Icoupov. Som en høflig vert hadde han te og sukker i porselenskoppen. Så holdt han koppen for Pjotrs blålige lepper. «Drikk, Pjotr. Det er til ditt eget beste.»

Pjotr stirret hatefullt på ham til Icoupov sa: «Å, ja, jeg forstår.» Han tok en slurk av teen for å vise Pjotr at det bare var vanlig te. Så førte han koppen til munnen hans igjen. Kanten skranglet mot Pjotrs tenner, men til slutt drakk han – først langsomt, så mer begjærlig. Da tekoppen var tom, satte Icoupov den tilbake på det matchende tefatet. Pjotrs skjelving begynte å avta.

«Føler du deg bedre?»

«Jeg vil føle meg bedre når jeg kommer vekk herfra,» svarte Pjotr.

«Å, vel, det vil nok ta en stund,» sa Icoupov. «Om det noensinne vil skje. Med mindre du forteller meg det jeg vil vite.»

Han trakk stolen litt nærmere. Nå gjorde han ikke lenger noe forsøk på å spille rollen som høflig vert. «Du stjal noe som tilhører meg,» sa han. «Jeg vil ha det tilbake.»

«Det har aldri tilhørt deg. Du stjal det først.»

Pjotrs svar var så giftig at Icoupov sa: «Du hater meg like intenst som du elsker din far, dette er ditt grunnleggende problem, Pjotr. Du har aldri forstått at det er like lett å lure en person som elsker, som det er å lure en person som hater. I så måte er det ikke noen forskjell på kjærlighet og hat.»

Pjotr skar en grimase, som om Icoupovs ord ga ham en bitter smak i munnen. «Det er for sent uansett. Dokumentet er allerede på vei.»

Icoupovs holdning endret seg med en gang. Ansiktet hans ble lukket som en knyttneve. Den lille kroppen virket plutselig spent som en buestreng. «Hvor har du sendt det?»

Pjotr trakk på skuldrene, men sa ikke noe mer.

Icoupovs ansikt ble mørkt av raseri. «Tror du ikke at jeg vet noen ting om kanalen du har brukt de siste tre årene? Det er gjennom denne kanalen du sender informasjon til faren din, hvor han nå enn befinner seg, informasjon du har stjålet fra meg.»

Pjotr smilte for første gang siden han gjenvant bevisstheten. «Hvis du hadde visst noe av betydning om denne kanalen, ville du for lengst ha stengt den.»

Icoupov fikk kontroll over følelsene sine igjen.

«Jeg sa at det ikke ville ha noen hensikt å snakke med ham,» sa Arkadin. Han sto rett bak stolen der Pjotr satt.

«Det er likevel en viss protokoll vi må følge,» sa Icoupov. «Jeg er ikke noe udyr.»

Pjotr fnyste.

Icoupov stirret på fangen sin. Så lente han seg tilbake, dro rolig opp buksebenet, la beina over kors og foldet hendene på magen.

«Jeg gir deg en siste sjanse til å fortsette denne samtalen.»

Først da stillheten hadde vart så lenge at den var blitt uutholdelig, løftet Icoupov blikket og så på Arkadin.

«Hvorfor gjør du dette mot meg, Pjotr?» spurte han resignert. Han nikket til Arkadin. «Begynn.»

Selv om det gjorde forferdelig vondt og fikk ham til å hive etter pusten, snudde Pjotr seg så langt rundt han greide, men han kunne likevel ikke se hva Arkadin holdt på med. Han hørte lyden av instrumenter på en metallvogn som ble rullet over teppet.

Pjotr snudde seg tilbake. «Du skremmer ikke meg.»

«Jeg har ikke tenkt å skremme deg, Pjotr,» sa Icoupov. «Jeg har tenkt å påføre deg store, veldig store smerter.»

Med en pinefull krampetrekning krympet Pjotrs verden til en knøttliten stjerne på nattehimmelen. Han var innelåst i sin egen hjerne, men til tross for all treningen, og alt motet, så greide han ikke å undertrykke smertene. Han hadde hette over hodet, og den var surret stramt rundt halsen hans. Dette gjorde smertene hundre ganger verre, for Pjotr led av klaustrofobi. For en som aldri gikk inn i grotter eller små rom – ja, han våget seg ikke engang under vann – var hetten den aller verste form for tortur. Fornuften prøvde å overbevise ham om at han slett ikke var innestengt, men hjernen nektet å akseptere denne informasjonen – panikken hadde tatt overhånd. Og én ting var smertene Arkadin påførte ham, en annen ting var måten de ble forsterket på. Pjotrs hjerne hadde mistet all kontroll. Han var besatt av primitiv villskap – ulven som i desperasjon biter av seg beinet for å komme løs fra fellen. Men hjernen var ikke et lem; han kunne ikke bite den av.

Han hørte uklart noen som stilte han et spørsmål han visste svaret på. Han hadde ikke lyst til å gi svaret, men han visste at han ville gjøre det, for stemmen fortalte ham at hetten ville bli fjernet om han gjorde det. Den forvirrede hjernen hans visste bare at hetten måtte av; den kunne ikke lenger skjelne mellom riktig og galt, godt og ondt, løgn og sannhet. For den var bare én ting viktig nå: å overleve. Han prøvde å bevege fingrene, men mannen som avhørte ham, presset dem ned med hendene sine.

Pjotr holdt ikke ut lenger. Han besvarte spørsmålet.

Hetten ble ikke tatt av. Han hylte av indignasjon og frykt. Selvfølgelig ble ikke hetten tatt av, tenkte han i et øyeblikks klarhet. Hvis den ble tatt av, ville han ikke ha noe incentiv til å besvare neste spørsmål, og det neste, og det neste.

Og han ville besvare dem – alle sammen. Dette visste han med isnende sikkerhet. Selv om en del av ham visste at hetten kanskje aldri ville bli tatt av, ville hjernen hans ta sjansen. Den hadde ikke noe valg.

Men nå som han kunne bevege fingrene, hadde han et annet valg. Rett før panikken overmannet ham igjen, tok Pjotr dette valget. Det fantes en utvei, og mens han ba en stille bønn til Allah, valgte han den.

Icoupov og Arkadin sto bøyd over liket av Pjotr. Hodet hans lå på skrå, leppene var mørkeblå. Tynt skum sivet ut av den halvåpne munnen. Icoupov bøyde seg enda lenger ned og kjente lukten av bitre mandler.

«Jeg ville ikke at han skulle dø, Leonid, det gjorde jeg klinkende klart.» Icoupov var irritert. «Hvordan fikk han tak i cyaniden?»

«Han brukte en variant jeg aldri har sett før.» Arkadin var sint selv. «Han hadde en falsk fingernegl.»

«Han ville ha snakket.»

«Selvfølgelig ville han ha snakket,» sa Arkadin. «Han hadde allerede begynt.»

«Derfor bestemte han seg for å lukke munnen sin for alltid.» Icoupov ristet oppgitt på hodet. «Dette vil få betydelige konsekvenser. Han har farlige venner.»

«Jeg skal finne dem,» sa Arkadin. «Jeg skal drepe dem.»

Icoupov ristet på hodet. «Ikke engang du vil rekke å drepe dem alle.»

«Jeg kan kontakte Misja.»

«Og risikere alt? Nei. Jeg vet hva han betyr for deg – bestevenn, mentor … Jeg skjønner at du gjerne vil snakke med ham, treffe ham. Men det kan du ikke. Ikke før dette er over og Misja kommer hjem. Punktum.»

«Jeg forstår.»

Icoupov gikk bort til vinduet, la hendene på ryggen og stirret ut i kvelden. Lysene glitret langs bredden av innsjøen og oppover fjellsiden. Han betraktet det mørke landskapet en lang stund. «Vi må framskynde timeplanen, det er alt,» sa han til slutt. «Og du må begynne i Sevastopol. Bruk navnet du fikk ut av Pjotr før han tok livet av seg.»

Han snudde seg mot Arkadin. «Alt avhenger av deg nå, Leonid. Dette angrepet har vært på planleggingsstadiet i tre år. Hensikten er å lamme den amerikanske økonomien. Nå er det bare to uker til planen skal settes ut i livet.» Han gikk lydløst over teppet. «Philippe vil gi deg penger, dokumenter og våpen som ikke lar seg registrere elektronisk, alt du trenger. Finn denne mannen i Sevastopol. Få tak i dokumentet, og når du har gjort det, følger du kanalen tilbake og stenger den så ingen noensinne kan true planene våre igjen.»

Første del

1

«Hvem er David Webb?»

Moira Trevor sto foran skrivebordet hans på Georgetown Universitet. Hun stilte spørsmålet så alvorlig at Jason Bourne følte at han var nødt til å svare.

«Merkelig,» sa han, «ingen har spurt meg om det før. David Webb er språkprofessor, en mann med to barn som lever lykkelig sammen med sine besteforeldre – Maries foreldre – på en ranch i Canada.»

Moira rynket pannen. «Savner du dem ikke?»

«Selvfølgelig savner jeg dem,» svarte Bourne, «men sannheten er at de har det mye bedre der de er. Hva slags liv kan jeg tilby dem? Og tenk på den konstante faren Bourne-personligheten representerer. Marie ble kidnappet for å tvinge meg til å gjøre noe jeg ellers aldri ville ha gjort. Jeg har ikke lyst til at det skal skje igjen.»

«Men du besøker dem vel iblant?»

«Så ofte jeg kan, men det er vanskelig. Jeg kan ikke risikere at noen skygger meg dit.»

«Du har min dypeste medfølelse,» sa Moira og mente det. Hun smilte. «Jeg må si det er rart å se deg her bak skrivebordet på et universitet.» Hun lo. «Skal jeg kjøpe en pipe og jakke med albuelapper?»

Bourne smilte. «Jeg liker meg her, Moira. Tro meg.»

«Jeg er glad på dine vegne. Martins død gikk hardt inn på oss begge. Min resept har vært å gå tilbake i full jobb. Din har tydeligvis vært å skaffe deg et nytt liv.»

«Et tidligere liv, faktisk.» Bourne så seg rundt på kontoret. «Marie var lykkeligst da jeg underviste, da hun kunne være trygg på at jeg kom hjem hver ettermiddag for å spise middag sammen med henne og ungene.»

«Hva med deg?» spurt Moira. «Var du lykkeligst her?»

En sky drev over Bournes ansikt. «Jeg var lykkeligst sammen med Marie.» Han snudde seg mot henne. «Jeg tror ikke jeg kunne ha sagt det til noen andre enn deg.»

«En sjelden kompliment fra deg, Jason.»

«Er det så sjelden jeg gir komplimenter?»

«Du er flink til å holde på hemmeligheter, akkurat som Martin var,» sa hun. «Men jeg vet ikke hvor sunt det er.»

«Jeg tror ikke at det er sunt i det hele tatt,» sa Bourne. «Men det var det livet vi valgte.»

«Apropos dette livet …» Hun satte seg på en stol rett overfor ham. «Jeg kom litt tidligere enn avtalt for å snakke med deg om en arbeidssituasjon, men når jeg ser hvor fornøyd du er med livet ditt her, så vet jeg ikke om jeg skal fortsette.»

Bourne tenkte på den første gangen han hadde sett henne, en slank, velformet skikkelse i disen, med mørkt hår som danset foran ansiktet. Hun sto ved brystvernet i Cloisters på oversiden av Hudson-elva. De hadde begge kommet for å ta farvel med deres felles venn, Martin Lindros, som Bourne så tappert hadde prøvd å redde, uten å lykkes.

I dag hadde Moira på seg ulldrakt og silkebluse som var åpen i halsen. Ansiktet hennes hadde markerte trekk: kraftig neseparti og mørkebrune, intelligente øyne som buet svakt oppover. Håret hennes bølget over skuldrene. Hun utstrålte uvanlig styrke og sinnsro. Dette var en kvinne som visste hva hun ville, en kvinne som ikke lot seg skremme eller herse med av noen, verken kvinner eller menn.

Det var kanskje det siste Bourne likte best ved henne. På den måten, men på ingen andre måter, var hun lik Marie. Han hadde aldri stilt nærgående spørsmål om forholdet hennes til Martin, men han antok at det hadde vært romantisk, siden Martin hadde gitt Bourne stående ordre om å sende henne et dusin røde roser om han skulle dø. Dette hadde Bourne gjort, med en sorg så dyp at den overrasket ham.

Der hun satt i stolen med de lange, velformede beina over kors, så hun ut som en typisk europeisk forretningskvinne. Hun hadde fortalt ham at hun var halvt fransk, halvt engelsk, men ansiktet hennes hadde også tydelige venetianske og tyrkiske trekk fra tidligere slektsledd. Hun var stolt av ilden genene hadde gitt henne, resultatet av kriger, invasjoner og lidenskapelig kjærlighet.

«Fortsett.» Han bøyde seg fram og la albuene på bordet. «Jeg vil gjerne høre hva du har å si.»

Hun nikket. «All right. Som jeg har nevnt for deg, har NextGen Energy Solutions nettopp bygd en ny naturgassterminal for oss i Long Beach. Den første gasstankeren legger til kai om to uker. Jeg fikk en idé, som nå virker helt sprø, men ok, her skal du høre. Vi trenger en sikkerhetssjef, og den jobben har jeg lyst til å tilby deg. Sjefene mine er bekymret for at terminalen skal bli et veldig fristende mål for terrorister, og jeg er enig. Ærlig talt vet jeg ikke om noen som er bedre kvalifisert enn deg.»

«Jeg er smigret, Moira. Men jeg har forpliktelser her. Som du vet, har professor Specter bedt meg overta som leder av avdelingen for sammenliknende lingvistikk. Jeg har ikke lyst til å skuffe ham.»

«Jeg liker Dominic Specter, Jason. Det gjør jeg virkelig. Du har fortalt meg at han er din mentor. Men egentlig er han David Webbs mentor, ikke sant? Det var Jason Bourne jeg først ble kjent med, og det føles som om det er Jason Bourne jeg er blitt enda bedre kjent med de siste månedene. Hvem er Jason Bournes mentor?»

Bournes ansikt mørknet, slik det hadde gjort da de snakket om Marie. «Alex Conklin er død.»

Moira flyttet seg litt på stolen. «Hvis du aksepterer jobben, så følger det ingen bagasje med. Tenk på det. Det er sjanse til å legge dine tidligere liv bak deg – både David Webbs og Jason Bournes. Jeg må dra til München snart. En viktig del av terminalen lages der. Jeg trenger en sakkyndig uttalelse når jeg skal sjekke spesifikasjonene.»

«Moira, det finnes drøssevis av eksperter du kan konsultere.»

«Men ingen hvis meninger jeg stoler like mye på som dine. Dette er viktige saker, Jason. Havnen i Long Beach mottar over halvparten av fraktgodset som kommer sjøveien til USA, så sikkerhetsforanstaltningene våre må være helt spesielle. De amerikanske myndighetene har allerede vist at de verken har tid eller lyst til å sikre kommersiell skipstrafikk, så vi er nødt til å gjøre det selv. Faren for terrorangrep mot terminalen er reell og alvorlig. Jeg vet hvor flink du er til å bryte deg gjennom de mest avanserte sikkerhetssystemer. Ingen egner seg derfor bedre enn deg til å innføre ukonvensjonelle sikkerhetstiltak.»

Bourne reiste seg. «Hør på meg, Moira. Marie var David Webbs største tilhenger. Da hun døde, oppga jeg ham helt. Man han er ikke død, han er ikke invalid. Han lever inne i meg. Når jeg faller i søvn, drømmer jeg om livet hans som om det var en annens, og jeg våkner våt av svette. Det føles som om en del av meg er blitt amputert. Jeg har ikke lyst til å føle dette lenger. Det er på tide å gi David Webb en ny sjanse.»

Veronica Harts steg var lette og praktisk talt bekymringsløse der hun passerte den ene sikkerhetskontrollen etter den andre på vei mot kontoret som lå i Vestfløyen i Det hvite hus. Jobben hun snart formelt ville overta – hun var nylig blitt utnevnt til CIAs nye direktør – ville bli en formidabel utfordring, spesielt i lys av fjorårets sikkerhetsbrudd og drap i organisasjonens egne lokaler. Likevel kunne hun ikke ha vært lykkeligere. Hun likte utfordringer; det ga livet hennes en dypere mening. Og denne utnevnelsen var en fantastisk belønning for alt det harde arbeidet hun hadde nedlagt, alle nederlagene og truslene hun hadde måttet tåle fordi hun var kvinne.

Så var det alderen hennes. Hun var bare førtiseks og dermed den yngste CIA-direktøren i organisasjonens historie. Men å være yngst på et område var ikke noe nytt for henne. Kombinasjonen av høy intelligens og besluttsomhet hadde tjent henne godt helt siden hun var ung. Hun var den yngste i avgangskullet sitt på college, den yngste som noensinne hadde fått jobb i den militære etterretningstjenesten, den yngste som hadde fått jobb i den sentrale militærkommandoen, og den yngste som hadde fått en svært ettertraktet sjefsstilling i det private etterretningsfirmaet Black River. Firmaet hadde sendt henne både til Afghanistan og Afrikas Horn, der ikke engang sjefene for CIAs sju avdelinger visste nøyaktig hvor hun hadde vært stasjonert, hvem hun hadde hatt kommando over, og hva oppdragene hennes hadde gått ut på.

Nå var hun bare noen små trinn fra toppen, den mest ettertraktede stillingen i etterretningshierarkiet. Hun hadde hoppet over alle hindre, unngått alle feller, kommet seg gjennom alle labyrinter, funnet ut hvem det lønnet seg å holde seg inne med, og hvem hun burde vise ryggen. Hun hadde parert rykter om usømmelig atferd og forsvart seg mot dem som prøvde å gi inntrykk av at hun satte sin lit til mannlige underordnede, som angivelig tenkte for henne. Hver gang hadde hun seiret, kjørt en stake gjennom løgnenes hjerte, og i noen tilfeller gått til søksmål mot ryktesmedene og vunnet.

Hun var nå blitt en kvinne ingen kunne tillate seg å undervurdere, noe hun var oppriktig stolt av. Det var derfor med lett hjerte hun gikk til møtet med presidenten. I dokumentmappen hennes lå en tykk mappe full av detaljerte forslag til endringer som etter hennes mening ville få CIA på rett kjøl igjen etter det kaoset Karim al-Jamil og drapet på hennes forgjenger hadde skapt. Det hersket full forvirring i organisasjonen, og moralen hadde aldri vært lavere. I tillegg kom motviljen mot henne fra de mannlige avdelingssjefene, som alle mente at de burde ha blitt forfremmet til direktør.

Kaoset og den lave moralen skulle snart bli en saga blott, det ville tiltakene hennes sørge for. Hun var sikker på at presidenten ville bli glad når hun presenterte dem for ham, og enda gladere når han så hvor raskt hun ville innføre dem. En etterretningsorganisasjon som var så viktig og nødvendig som CIA, kunne ikke la seg spille over sidelinjen på denne måten. Bare den svarte antiterroravdelingen Tyfon, som Martin Lindros hadde etablert, fungerte normalt, og det hadde hun avdelingens nye leder, Soraya Moore, å takke for. Hun hadde overtatt sjefsstillingen uten problemer. Agentene elsket henne; de spaserte gjerne inn i helvetes ild for henne. Når det gjaldt resten av CIA, så ville det bli Veronicas jobb å lege sårene, fylle organisasjonen med ny energi og gi de ansatte et konkret mål å jobbe mot.

Hun ble overrasket – ja, kanskje ordet sjokkert ikke var for sterkt – da hun så at presidenten ikke var alene på Det ovale kontor, men at han hadde selskap av Luther LaValle, Pentagons etterretningstsar, og assistenten hans, general Richard P. Kendell. Uten å bry seg om de andre skrådde hun over det blå teppet og håndhilste på presidenten. Veronica var høy og slank. Det askeblonde håret var klippet i en moteriktig frisyre som til tross for at den var kort, ikke var maskulin, men bare ga henne bare et forretningsmessig utseende. Påkledningen var enkel: mørkeblå kjoledrakt og pumps med lave hæler. Hun hadde små øreringer av gull og minimalt med makeup. Neglene var klippet vannrett.

«Vær så god og sitt, Veronica,» sa presidenten. «Du kjenner Luther LaValle og general Kendall.»

«Ja.» Veronica la hodet litt på skakke. «Gleder meg, mine herrer.» Selv om ingenting kunne ha vært lenger fra sannheten.

Hun hatet LaValle. Han var på mange måter den farligste mannen i den amerikanske etterretningstjenesten, først og fremst fordi han hadde forsvarsministeren, den mektige E. R. «Bud» Halliday, i ryggen. LaValle var et selvopptatt maktmenneske som mente at han og folkene hans burde ha overoppsynet med hele den amerikanske etterretningstjenesten, punktum. Han levde av krig slik andre levde av kjøtt og poteter. Og selv om hun aldri hadde greid å bevise det, mistenkte hun at han sto bak mange av ryktene som ble spredd om henne. Han likte å ødelegge andre menneskers rykte, nøt å stå på sine fienders hodeskaller.

Helt siden Afghanistan, og deretter Irak, hadde LaValle – under Pentagons uklare og stadig mer vidtfavnende begrep «foreberede slagmarken for troppene» – gjort hva han hadde kunnet for å utvide Pentagons etterretningsansvar slik at det hadde kommet faretruende nær CIAs. Det var en åpen hemmelighet i amerikanske etterretningskretser at han traktet etter CIAs agenter og deres internasjonale nettverk. Etter at CIA-direktøren og hans etterfølger døde i fjor, var LaValle bare blitt mer aggressiv; han prøvde å utnytte enhver mulighet til å spise seg enda dypere inn på CIAs område. Det var derfor LaValles og Kendalls nærvær fikk alarmklokkene til å ringe i Veronicas hode.

Tre stoler sto i en halvsirkel foran presidentens skrivebord. To av dem var selvfølgelig opptatt. Veronica tok den tredje stolen, den i midten. En mann på hver side. Hun lo innvendig. Det var sikkert planlagt. Men hvis de trodde at de kunne skremme henne på denne måten, måtte de tro om igjen. Hun håpet bare at latteren ikke ville sette seg fast i halsen hennes når hun fikk høre hva presidenten hadde å si.

Dominic Specter kom i full fart rundt hjørnet idet Bourne låste døren til kontoret. De dype pannerynkene hans forsvant straks han fikk øye på Bourne.

«David, godt jeg fikk tak i deg før du gikk!» sa han glad. Så vendte han seg mot kvinnen som hadde kommet ut av kontoret sammen med Bourne. «Og den vakre Moira, intet mindre.» Som den gentleman han alltid var, bukket han dypt.

Han snudde seg mot Bourne igjen. Specter var en kortvokst mann som struttet av energi til tross for at han var over sytti. Hodet hans virket trill rundt. Den blanke issen var omgitt av en hårkrans som gikk fra øre til øre. Øynene hans var mørke og undersøkende, huden bronsebrun. Den brede munnen fikk ham til å likne litt på en frosk som gjorde seg klar til å hoppe fra det ene liljebladet til det neste. «Det har dukket opp et lite problem, og jeg trenger din mening.» Han smilte. «Jeg skjønner at det ikke går denne kvelden. Kan vi spise middag sammen i morgen?»

Bourne merket seg noe bak Specters smil som fikk ham til å nøle. Det var noe som plaget den gamle læremesteren hans. «Kan vi ikke heller møtes til frokost?»

«Sikker på at det er i orden for deg, David?» Men han greide ikke å skjule hvor lettet han var.

«Frokost passer faktisk bedre for meg,» løy Bourne for å gjøre det lettere for Specter. «Klokken åtte?»

«Flott! Jeg gleder meg.» Han nikket til Moira og gikk videre.

«En energibunt,» sa Moira. «Om jeg bare hadde hatt professorer som ham.»

Bourne så på henne. «Collegeårene dine må ha vært forferdelige.»

Hun lo. «Å, så ille var det ikke. Og etter to år flyktet jeg til Berlin.»

«Tro meg, hvis du hadde hatt professorer som Dominic Specter, ville du hatt helt andre erfaringer.» De gikk rundt en gruppe studenter som hadde samlet seg i gangen for å prate eller spørre hverandre om faglige ting.

De gikk ut av bygningen, ned trappen og krysset universitetsplassen mot restauranten der de hadde avtale å spise middag. Studenter strømmet forbi dem, skyndte seg nedover gangstiene mellom trær og plener. Et eller annet sted spilte et band musikk med den samme sløve, tunge rytmen som var typisk for livet på colleger og universiteter. Store skyer drev over himmelen som seilskuter over havet. En rå vintervind kom inn fra Potomac-elva.

«En gang var jeg langt nede. Jeg led av depresjon. Jeg visste det, men nektet å akseptere det – du vet hva jeg mener. Professor Specter var den eneste som forsto meg. Han greide å knekke skallet jeg brukte til å beskytte meg selv. Jeg vet ennå ikke hvordan han gjorde det, eller hvorfor han holdt ut så lenge. Han sa at han så noe av seg selv i meg. I alle tilfelle ønsket han å hjelpe.»

De passerte den eføykledde bygningen der Specter, som nå var sjefen for den internasjonale skolen på Georgetown, hadde kontoret sitt. Alvorlige menn i tweed-og kordfløyelsjakker kom og gikk.

«Det var professor Specter som ga meg denne jobben,» sa Bourne. «Det var som en redningsvest til en druknende mann. Det jeg trengte mest av alt, var en følelse av orden og stabilitet. Jeg vet ærlig talt ikke hva som hadde skjedd med meg om det ikke hadde vært for ham. Bare han forsto hvor lykkelig jeg er når jeg kan fordype meg i språk. Uansett hvem jeg har vært, så har jeg bevart mine språkkunnskaper. Å studere språk er som å studere historie fra innsiden og ut. Man lærer om etnisitet, religion, kompromisser og politikk. Det er så mye man kan lære av språk, i og med at det er blitt formet av historien.»

De hadde nå krysset universitetsområdet og spaserte nedover 36th Street mot 1789, Moiras yndlingsrestaurant, som lå i et gammelt herskapshus. Da de kom inn, ble de vist til et vindusbord i et panelt, gammeldags innredet rom i andre etasje. Bordene var dekket med porselensservise og stettglass som glitret i skjæret fra blafrende stearinlys.

Bourne lente seg over bordet og sa lavt: «Hør godt etter, Moira, for nå skal jeg fortelle deg noe veldig få mennesker vet. Bournepersonligheten hjemsøker meg fremdeles. Marie var alltid redd for at beslutningene jeg var tvunget til å ta, alt det jeg var nødt til å gjøre som Jason Bourne, til slutt ville gjøre meg følelseskald, at jeg en dag skulle komme hjem, og David Webb ville være forsvunnet for godt. Jeg kan ikke la det skje.»

«Jason, vi har vært ganske mye sammen siden vi spredde Martins aske. Jeg har aldri sett noen tegn på at du har mistet noe av din menneskelighet.»

De lente seg tilbake mens servitøren satte drinkene deres på bordet. Da han hadde gått, sa Bourne: «Det synes jeg er betryggende. Selv om vi ikke har kjent hverandre så lenge, setter jeg stor pris på meningene dine. Du er ikke som noen andre jeg har møtt.»

Moira tok en slurk av drinken og satte fra seg glasset, uten å ta blikket fra ham. «Takk. Det er litt av en kompliment til å komme fra deg. Jeg vet hvor mye Marie betydde for deg.»

Bourne stirret ned i drinken.

Moira la underarmen på den hvite duken og grep hånden hans. «Unnskyld, men nå er tankene dine på vandring igjen.»

Han kikket på hånden hennes, men trakk ikke sin egen vekk. Han så opp. «Jeg var avhengig av henne på så mange områder. Nå føler jeg at jeg ikke er det lenger.»

«Er det bra eller ikke bra?»

«Det er akkurat det,» sa han. «Jeg vet ikke.»

Moira så smerten i ansiktet hans og kjente et stikk av medfølelse. Det var bare noen måneder siden hun hadde sett ham stå ved muren i Cloisters. I hånden hadde han holdt bronseurnen som inneholdt Martins aske. Det virket som om han aldri ville slippe den. Selv om Martin aldri hadde fortalt henne det, skjønte hun i det øyeblikket hvor mye de hadde betydd for hverandre.

«Martin var din venn,» sa hun. «Du risikerte livet for å redde ham. Kom ikke og si at du ikke var glad i ham. Dessuten har du jo selv sagt at du ikke er Jason Bourne nå. Du er David Webb.»

Han smilte. «Der tok du meg.»

Ansiktet hennes fikk et mørkt uttrykk. «Jeg vil egentlig stille deg et spørsmål, men jeg vet ikke om jeg har rett til det.»

Han så den alvorlige minen hennes. «Selvfølgelig kan du spørre, Moira. Fyr løs.»

Hun trakk pusten dypt og slapp den ut av lungene. «Jason, jeg vet du har sagt at du er fornøyd med tilværelsen din her på universitetet, og hvis det virkelig er slik, så er det helt fint. Men jeg vet også at du klandrer deg selv for at du ikke greide å redde Martin. Det du må skjønne, er at om ikke du kunne redde ham, så kunne ingen ha gjort det. Du gjorde ditt beste. Det visste han, det er jeg sikker på. Og nå lurer jeg på om du tror … at siden du sviktet ham, så er du ikke i stand til å være Jason Bourne mer. Ja, jeg lurer på om det faktisk var derfor du takket ja til professor Specters tilbud – fordi du ønsket å snu ryggen helt til Jason Bournes liv.»

«Selvfølgelig kan du ha rett i dette.» Etter at Martin døde, hadde han igjen bestemt seg for å snu ryggen til Jason Bournes liv, flukten, dødsfallene, en elv som syntes å være fylt av flere lik enn Ganges. Og alltid hjemsøkte minnene ham. De ubehagelige husket han. De andre, de skyggeaktige minnene som fylte korridorene i hjernen hans, syntes å ha fast form inntil han nærmet seg dem. Da fløt de vekk som havet trakk seg tilbake ved lavvann. Og det han satt igjen med, var de blekede knoklene til alle dem han hadde drept, eller som var blitt drept på grunn av den han var. Men han visste at så lenge han var i live, ville ikke Bourne-personligheten dø.

Det var et forpint uttrykk i øynene hans. «Det er ikke lett å ha to personligheter som hele tiden er i krig mot hverandre. Jeg skulle så inderlig ønske at jeg kunne kvitte meg med en av dem.»

«Og hvilken ville du ha kvittet deg med?» spurte Moira.

«Det er det som er det fordømte,» sa Bourne. «Hver gang jeg tror jeg vet det, så vet jeg det ikke likevel.»