Robert Ludlum og Philip Shelby

Cassandrapakten

Robert Ludlum og Philip Shelby

Cassandrapakten

Oversatt av Stig Aspaas

Innledning

THE NEW YORK TIMES
Tirsdag 25. mai 1999
Seksjon D: Vitenskap Side D3
Av dr.med. Lawrence K. Altman

Den gamle sykdommen kopper ble utryddet for tjue år siden. Kopperviruset befinner seg i de dødsdømtes avdeling, frosset ned i to strengt sikrede laboratorier i USA og Russland …

Med støtte fra den russiske og andre lands regjeringer ga i går Verdens helseorganisasjon WHO dette viruset nok en utsettelse …

… Forskning som benytter seg av viruset, kan føre til fremstilling av medisiner mot sykdommen eller sterkt forbedrede vaksiner mot den. Disse vil selvsagt ikke være til noen nytte med mindre en eller annen kriminell stat skulle slippe løs skjulte forråd av kopperviruset i et biologisk terrorangrep – en mulighet som ikke lenger blir betraktet som utenkelig.

På anmodning fra WHO har russiske og amerikanske vitenskapsmenn kartlagt koppervirusets – variolas – fullstendige DNA-sekvenser. WHO mener at slike opplysninger vil være en nødvendig og formålstjenlig kunnskapsbase for fremtidig forskning og for sammenligning av virus som terrorister eventuelt slipper løs på menneskene …

En rekke vitenskapsmenn bestrider imidlertid dette synet og hevder at sekvenser alene ikke kan fastslå hvor sårbart et virus måtte være for et spesielt medikament.

Dr. Fauci ved Nasjonalinstituttet for allergier og infeksjonssykdommer uttalte om forskningens uforutsigbarhet: «Det kan hende at man aldri henter frem viruset fra fryseren, men man har i alle fall tilgang til det.»

1

Oppsynsmannen rettet seg opp idet han hørte det knase i grusen under bildekk. Himmelen var nesten mørk, og han hadde nettopp laget i stand litt kaffe og nølte med å reise seg. Nysgjerrigheten tok allikevel overhånd. Det var sjelden at folk som kom til Alexandria, tok seg inn på kirkegården på Ivy Hill; den historiske byen Potomac hadde mange andre og mer fargerike attraksjoner og fornøyelser å tilby de levende. Når det gjaldt de fastboende, var det ikke mange som kom hit en vanlig hverdag – enda færre en sen ettermiddag i april når regnet strømmet ned.

Oppsynsmannen kikket ut gjennom vinduet i vakthuset og så en mann som steg ut av en ordinært utseende sedan. Et offentlig kjøretøy? Han gjettet på at mannen var i begynnelsen av førtiårene, høy og veltrent. Han var kledd etter været i vanntett jakke, mørke bukser og høye støvler.

Oppsynsmannen holdt øye med ham idet mannen tok noen skritt bort fra bilen og så seg om. Ikke offentlig – militært. Han åpnet døren og gikk ut på den vesle, overbygde trappen, der han ble stående litt og se mot den fremmede som stirret inn gjennom porten til kirkegården, og det kunne synes som om han overhodet ikke var oppmerksom på regnet som stenket det mørke håret hans.

Kanskje er dette hans første tur tilbake hit, tenkte oppsynsmannen. Alle var litt usikre den første gangen og oppsøkte nødig et sted som ble forbundet med smerte, sorg og tap. Han så på mannens venstre hånd uten å få øye på noen ring. En enkemann? Han prøvde å erindre om en yngre kvinne nylig var blitt gravlagt her.

«Hallo.»

Stemmen overrasket oppsynsmannen. Den var mild til å tilhøre en så stor og kraftig mann – og den lød dempet som om ordet kom fra en buktaler.

«God dag. Hvis du skal inn på kirkegården, har jeg en paraply du kan få låne.»

«Mange takk for det,» sa mannen uten å røre seg.

Oppsynsmannen strakte seg ned til et stativ som var laget av en gammel vannkanne. Han grep håndtaket på en paraply og gikk mot mannen mens han betraktet den fremmedes høye panne og de forbløffende blå øynene.

«Mitt navn er Barnes. Jeg er oppsynsmann her. Hvis du forteller meg hvem du skal besøke, kan jeg spare deg for all letingen i dette været.»

«Sophia Russell.»

«Russel, sa du? Det ringer ingen bjeller. La meg få se etter. Det tar bare et øyeblikk.»

«Det er ikke nødvendig. Jeg finner frem selv.»

«Jeg må allikevel be deg om å signere i besøksprotokollen.»

Mannen foldet ut paraplyen. «Jon Smith. Dr. Jon Smith. Jeg vet hvor jeg finner henne. Mange takk.»

Oppsynsmannen mente å registrere at mannens stemme brast nesten umerkelig. Han løftet den ene armen og skulle til å rope etter ham, men mannen var allerede på vei bort, og han gikk med lange, glidende steg lik en soldat til han forsvant i det tette, grå regnet.

Oppsynsmannen ble stående og stirre etter ham. Noe kaldt og skarpt krøp oppetter ryggraden hans og fikk ham til å grøsse. Så gikk han inn i vakthuset igjen, lukket døren og stengte den omhyggelig.

Han åpnet besøksprotokollen på skrivebordet, bladde opp på dagens dato og førte inn mannens navn og ankomsttidspunktet. På en innskytelse åpnet han protokollen aller bakerst, der det sto en alfabetisk liste over dem som var begravd på kirkegården.

Russell … Sophia Russell, rekke 17, gravsted 12. Stedt til hvile … for nøyaktig ett år siden!

Blant de tre sørgende som hadde skrevet under i protokollen, var dr.med. Jon Smith.

Men hvorfor hadde ikke den fremmede tatt med seg blomster?

Smith var takknemlig fordi det regnet, der han gikk på veien som slynget seg over Ivy Hill. Den var som et svøp som var strukket over minner som fremdeles hadde kraft til å skjære og brenne, minner som hadde fulgt ham overalt i det året som hadde gått, som hadde hvisket til ham om natten, hånet tårene hans, og igjen og igjen tvunget ham til å gjenoppleve de fryktelige øyeblikkene.

Han ser det kalde, hvite rommet på sykehuset ved USAMRIID, det amerikanske militærets forskningsinstitutt for infeksjonssykdommer i Frederick, Maryland. Han ser sin elskede og kommende kone Sophia, som vrir seg i smerte i oksygenteltet og gisper etter luft. Han står der rett ved siden av henne, men fullstendig maktesløs. De desperate ropene hans til den medisinske staben gjaller mellom veggene og slår spottende tilbake mot ham. Ingen forstår hva som feiler henne. De er like maktesløse.

Plutselig skriker hun ut – et skrik Smith fremdeles hører i sine vonde drømmer, og som han inderlig har bedt om aldri mer å få oppleve. Overkroppen hennes er spent som en bue i en umulig vinkel; svetten strømmer ut som for å tømme kroppen for giften. Ansiktet er feberhett. Noen sekunder er hele kroppen som stivnet i denne stillingen. Så faller den sammen. Blodet fosser ut av nesen og munnen. Fra et sted dypt inne i henne kommer dødsrallingen, etterfulgt av et svakt sukk som om sjelen hennes endelig er fri og har sluppet ut av sine pinslers fengsel …

Smith skuttet seg og så seg fort omkring. Han var ikke klar over at han hadde stoppet. Regnet fortsatte å tromme på paraplyen, men nå virket det som om det falt i langsom kino. Han syntes han kunne høre hver eneste dråpe idet den traff nylonstoffet.

Han var ikke sikker på hvor lenge han ble stående der som en forlatt, glemt statue, eller hva det var som til slutt fikk ham til å røre på seg igjen. Han visste ikke hvordan det hadde seg at han kom inn på den stien som førte til graven hennes, eller hvordan han med ett oppdaget at han sto rett foran den.

SOPHIA RUSSELL
NÅ I HERRENS BESKYTTENDE ARMER

Smith bøyde seg frem og strøk fingertuppene over den glatte overflaten på den rosa og hvite gravsteinen av granitt.

«Jeg vet at jeg burde ha kommet hit før,» sa han lavt. «Men jeg har ikke greid det. Jeg tenkte at når jeg kom hit, ville jeg bli nødt til å erkjenne at jeg har mistet deg for alltid. Det har jeg ikke maktet … ikke før i dag.»

«Hades-prosjektet – det var det de kalte det, Sophia, det fryktelige som tok deg fra meg. Du så aldri de menneskene som sto bak det – Gud sparte deg for det. Men jeg vil du skal vite at de har fått betale for sine ugjerninger.

Jeg fikk min hevn, elskede, og jeg trodde at det ville gi meg fred. Men slik var det ikke. I månedsvis har jeg spurt meg selv hvordan jeg kunne oppnå den sinnsroen jeg har lett etter – og svaret ble alltid det samme.»

Smith tok opp en liten eske fra jakkelommen. Så åpnet han lokket og så på en seks karat, utsøkt diamant i platinainnfatning som han hadde valgt ut hos Van Cleef & Arpel i London. Det var gifteringen han hadde planlagt å sette på fingeren til den kvinnen som skulle ha blitt hans kone.

Smith satte seg på huk og presset ringen ned i den myke jorden ved foten av gravsteinen.

«Jeg elsker deg, Sophia. Jeg kommer alltid til å elske deg. Hjertet ditt er fremdeles lyset i mitt liv. Men det er på tide at jeg går videre. Jeg vet ikke hvor det bærer hen eller hvordan det skal gå, men jeg er nødt.»

Smith berørte leppene med fingertuppene, og deretter strøk han dem over den kalde steinen.

«Må Gud velsigne deg og vokte deg i all evighet.»

Han tok opp paraplyen og gikk et skritt bakover mens han stirret på gravsteinen som om han brente inn bildet av den i hukommelsen for all ettertid. Så hørte han svake fottrinn bak seg og snudde seg fort.

Kvinnen med en svart paraply var i midten av trettiårene, høy og med skinnende, rødt, kortklippet hår. Et regn av fregner dekket nesen og de høye kinnbena. De havgrønne øynene videt seg ut da hun fikk se at det var Smith.

«Jon? Jon Smith?»

«Megan …?»

Megan Olson gikk fort bort til ham, tok ham i armen og klemte den.

«Er det virkelig deg? Herregud, det er …»

«Lenge siden sist.»

Megan så forbi ham og ned på Sophias grav. «Jeg beklager, Jon. Jeg ante ikke at det var noen her. Jeg mente slett ikke å forstyrre.»

«Det er helt i orden. Jeg har gjort det jeg kom for å gjøre.»

«Jeg antar vi er her av samme grunn,» sa hun stille.

Hun dro ham med seg i ly for regnet under en svær eik og så nøye på ham. Linjene og furene i ansiktet hans var dypere enn hun kunne huske, og det var mange nye. Hun kunne bare vagt forestille seg hvilke pinsler Jon Smith hadde vært igjennom i løpet av det året som hadde gått.

«Jeg er så skrekkelig lei meg for det som hendte, Jon,» sa hun. «Jeg skulle ønske at jeg kunne ha fortalt deg det før nå.» Hun nølte. «Jeg skulle ønske at jeg hadde vært til stede da du trengte noen.»

«Jeg prøvde å ringe deg, men du var borte,» sa han. «Jobben …»

Megan nikket dypt bedrøvet. «Ja, jeg var borte,» sa hun lavt.

Både Sophia Russell og Megan Olson hadde vokst opp i Santa Barbara, hadde gått på skolen der og deretter begynt på UCLA. Etter college hadde deres veier skiltes. Sophia hadde fullført sin doktorgrad i celle-og molekylærbiologi og begynt ved USAMRIID. Etter at hun hadde fullført hovedfag i biokjemi, hadde Megan takket ja til en stilling ved Det nasjonale helseinstituttet. Men allerede etter tre år der hadde hun gått over til den medisinske forskningsavdelingen i Verdens helseorganisasjon. Sophia hadde fått postkort fra hele verden, og hun hadde samlet dem i en utklippsbok for å ha en viss peiling på hvor globetrotter-venninnen befant seg til enhver tid. Nå var Megan plutselig tilbake.

«NASA,» sa Megan og besvarte Smiths uuttalte spørsmål. «Jeg ble lei av omstreifertilværelsen, søkte på utdannelsen for romfergekandidater og kom inn. Nå står jeg på ventelisten til den neste turen.»

Smith greide ikke å skjule sin forbløffelse. «Sophia sa alltid at hun aldri var sikker på hvor du kunne havne. Gratulerer.»

Megan smilte blekt. «Takk. Det er vel ingen av oss som riktig vet det. Er du fremdeles ved USAMRIID?»

«Jeg har ikke stort å gjøre for øyeblikket,» svarte Smith. Det var ikke hele sannheten, men nær nok. Han skiftet emne. «Skal du være i Washington en stund? Da får vi kanskje en mulighet til å ta igjen det forsømte.»

Megan rystet på hodet. «Det skulle jeg gjerne ha gjort. Men jeg må dra tilbake til Houston i kveld. Men jeg ønsker så avgjort ikke å miste kontakten med deg igjen, Jon. Bor du fremdeles i Thurmont?»

«Nei, jeg har solgt huset. Altfor mange minner.»

På baksiden av et kort skrev han ned adressen sin i Bethesda sammen med et nummer som faktisk sto i telefonkatalogen.

Idet han ga henne kortet, sa han: «Ikke glem meg.»

«Det skal jeg ikke,» svarte Megan. «Ta vare på deg selv, Jon.»

«Du også. Det var godt å treffe deg, Megan. Lykke til på romfergen.»

Hun så etter ham idet han gikk bort fra eiketreet og forsvant inn i det tette regnet.

«Jeg har ikke stort å gjøre …»

Megan hadde aldri kunnet se for seg Smith som en mann uten mål og retning. Hun fortsatte å grunne på den kryptiske uttalelsen hans mens hun gikk bort til Sophias grav og regnet trommet mot paraplyen.

2

Pentagon sysselsetter mer enn tjuetre tusen mennesker – militære og sivile – og disse holder til i en enestående bygning som dekker over 370 000 kvadratmeter. Enhver som søker anonymitet og adgang til verdens mest avanserte kommunikasjoner og Washingtons maktsentre, kunne ikke finne en mer perfekt arena.

Avdelingen for leieforhold disponerer bare en liten andel av kontorene i Pentagons E-blokk. Som betegnelsen antyder steller denne avdelingen med anskaffelse, forvaltning og sikkerhetstiltak for bygninger og landområder for det militære – alt fra lagerbygninger i St. Louis til enorme områder i Nevadaørkenen der luftforsvaret har et av sine testfelt. I tråd med avdelingens så avgjort uglamorøse virksomhet har de ansatte i avdelingen et mer sivilt enn militært preg. De ankommer kontorene klokken ni hver morgen, arbeider pliktoppfyllende dagen igjennom for så å dra derfra klokken fem. Verdensbegivenheter som kan binde kollegene deres til skrivebordene i flere dager i strekk, har ingen innvirkning på dem. De fleste av dem liker da også å ha det slik.

Nathaniel Fredrick Klein likte det også – men av helt andre grunner. Kleins kontor lå aller innerst i en korridor halvt gjemt mellom to dører som var merket med henholdsvis ELEKTRISKE INSTALLASJONER og VEDLIKEHOLD. Det var imidlertid ingenting bak disse dørene som svarte til betegnelsene, og låsene lot seg ikke åpne selv med de mest avanserte nøkkelkortene. Rommene utgjorde deler av Kleins hemmelige kontorsuite.

På Kleins dør sto det ikke noe navneskilt, kun en intern Pentagon-angivelse: 2E377. Om de ble spurt, ville de få medarbeiderne som faktisk hadde sett ham, beskrive ham som en mann i begynnelsen av sekstiårene, middels høy uten noen spesielt karakteristiske trekk bortsett fra den heller lange nesen og de tynne stålbrillene. De husket kanskje de konservative og noe krøllete dressene hans, kanskje også måten han smilte kort på når man støtte på ham i korridoren. De hadde kanskje hørt at Klein ved enkelte anledninger ble innkalt til den militære sjefsstaben eller et og annet kongressutvalg. Men dette sto i stil med hans ansiennitet og erfaringsbakgrunn. De visste kanskje også at han hadde ansvaret for den direkte kontrollen med de eiendommene som Pentagon leide eller hadde interesser i over hele kloden. Dette kunne forklare det faktum at det var sjelden noen traff ham i det hele tatt. Ja, det var noen ganger vanskelig å avgjøre hvem eller hva Nathaniel Klein egentlig var.

Klokken åtte på kvelden satt Klein fremdeles ved skrivebordet sitt i det beskjedne kontoret som var identisk med de andre kontorene i denne delen av bygningskomplekset. Han hadde satt et diskret, personlig preg med enkelte detaljer i rommet – innrammede reproduksjoner som viste verden slik kartografer fra det sekstende århundre så den for seg, en gammeldags globus og et stort, innrammet fotografi av Jorden tatt fra romfergen.

Selv om svært få var klar over det, var Kleins dragning mot alt globalt en direkte gjenspeiling av hans egentlige mandat – å være presidentens øyne og ører. Fra sitt anonyme kontor styrte Klein en løst organisert sammenslutning kjent som Dekkgruppe Én. Dekkgruppe Én var blitt unnfanget av presidenten etter det skrekkelige Hades-prosjektet, og var tenkt som toppsjefens forvarslingssystem og hemmelige våpen.

Ettersom Dekkgruppe Én fungerte utenfor det ordinære, militære etterretningsbyråkratiet og i trygg avstand fra Kongressens kontroll, hadde den ingen formell organisasjon eller hovedkvarter. I stedet for offisielt ansatte agenter rekrutterte Klein menn og kvinner som han kalte ”ambulante elementer” – personer som var anerkjente eksperter på sine felt, og som enten av natur eller på grunn av ytre hendelser selv hadde plassert seg på siden av samfunnet. De fleste – men slett ikke alle – hadde noe militær bakgrunn, innehadde flere utmerkelser og priser, men de hadde følt seg presset og ufri under strukturert ledelse, og dermed hadde de valgt å forlate sine respektive profesjoner. Andre kom fra det sivile liv – tidligere etterforskere, statlige og føderale, lingvister som snakket flere språk flytende, leger som hadde reist på kryss og tvers på kloden og var vant til tøffe forhold. De aller beste – slike som Jon Smith – bygde broer mellom de to verdenene.

De var også i en situasjon som ellers diskvalifiserte så mange av dem Klein kastet sine øyne på – de hadde livet sitt for seg selv. De hadde få eller ingen familiemedlemmer, få byrder å slite med og et profesjonelt renommé som ville tåle den mest nitide gransking. Dette var uvurderlige kvaliteter ved mennesker som ble sendt på farefulle oppdrag langt hjemmefra.

Klein lukket arkivmappen han hadde lest, tok av seg brillene og gned de trette øynene. Han så frem til å dra hjem, der han ville bli hilst velkommen av cockerspanielen Buck, og han aktet å nyte et aldri så lite glass skotsk whisky før han satte til livs den middagen husholdersken hadde gjort i stand og satt i ovnen. Han skulle akkurat til å reise seg da døren inn til et av de tilstøtende rommene gikk opp.

«Nathaniel?»

Kvinnen var slank og elegant og noen år yngre enn Klein, og hun hadde lyse, milde øyne og grånende, blondt hår samlet i en hestehale. Hun var kledd i en konservativ, blå forretningsdrakt med et perlekjede og et smalt gullarmbånd.

«Jeg trodde du hadde dratt hjem, Maggie.»

Maggie Templeton, som hadde vært Kleins assistent i de ti årene han hadde arbeidet for NSA – det nasjonale sikkerhetsbyrået – hevet de elegant formede øyebrynene.

«Når skjedde det sist at jeg dro hjem før deg? Og bra er det. Det er best du tar en titt på dette.»

Klein fulgte etter Maggie inn i naborommet, som minnet om en eneste, stor datastasjon. Tre monitorer var plassert side om side sammen med en rekke servere og lagringsenheter, og alt var forsynt med den mest avanserte programvaren regjeringen rådde over. Klein ble stående et øyeblikk og se på hvor behendig og kyndig Maggie arbeidet på tastaturet. Det var nesten som å betrakte en virtuos fremføring av en konsertpianist.

Foruten presidenten selv var Maggie Templeton den eneste som kjente til Dekkgruppe Éns totale virksomhet. Klein visste inderlig godt at han trengte en usedvanlig dyktig og lojal høyre hånd, og han hadde insistert på at Maggie skulle engasjeres fra første stund. I tillegg til at hun hadde arbeidet for ham i NSA, hadde hun mer enn tjue års erfaring som ledende CIAadministrator. Men det viktigste for Klein var at hun var som et familiemedlem. Maggies søster Judith hadde vært Kleins kone, som døde av kreft for noen år siden. Også Maggie hadde hatt sine tragiske opplevelser. Mannen hennes, som hadde vært hemmelig CIA-agent, hadde aldri vendt tilbake fra et oppdrag i utlandet. Skjebnen ville at Maggie og Klein ikke hadde noen annen ”familie” enn hverandre.

Etter å ha tastet ferdig, pekte Maggie på dataskjermen med en elegant manikyrert negl.

VEKTOR SEKS.

De to ordene sto og dirret midt på skjermen som et blinkende trafikklys i et stille gatekryss i en liten by. Klein kjente at hårene reiste seg på armene under skjorteermene. Han visste nøyaktig hvem Vektor Seks var; han kunne se ansiktet hans like tydelig som om mannen sto ved siden av ham. Om kodenavnet Vektor Seks noen gang skulle dukke opp på skjermen, hadde Klein gitt beskjed om at det skulle tolkes som et panikksignal.

«Skal jeg vise meldingen?» spurte Maggie lavt.

«Ja …»

Hun tastet inn en kode, og med ett sto den krypterte meldingen på skjermen. Hun gjentok prosessen for å aktivere dekrypteringsprogrammet, og noen sekunder etter kom meldingen til syne i klartekst:

Diner – prix fixe – 8 euro
Spécialité: Fruits de mer
Spécialité du bar: Bellini
Fermé entre 14–16 heures

Selv om en tredjepart på et eller annet vis skulle klare å dekode meldingen, var denne menyen fra en navnløs fransk restaurant både uskadelig og villedende. Klein hadde satt opp den enkle koden sist han hadde truffet Vektor Seks ansikt til ansikt. Innholdet hadde overhodet ikke noe med det franske kjøkken å gjøre. Det var et nødrop, en siste utvei, en bønn om å bli trukket ut umiddelbart.

Klein nølte ikke et øyeblikk. «Skriv inn følgende svar: Réservations pour deux.»

Maggies fingre fløy over tastaturet og skrev inn det kodede svaret. De tre ordene gikk via to militærsatellitter før de ble sendt tilbake til Jorden. Klein visste ikke hvor Vektor Seks befant seg for øyeblikket, men så lenge han hadde tilgang til den bærbare datamaskinen Klein hadde sendt med ham, kunne han laste ned og dekode svaret.

Kom igjen! Svar!

Klein sjekket tidsangivelsen på beskjeden. Den var blitt sendt for åtte timer siden. Hvordan kunne det være mulig?

Tidsforskjellen! Vektor Seks opererte åtte tidssoner mot øst. Klein kikket på armbåndsuret. I sanntid var beskjeden mindre enn to minutter gammel.

Så sto svaret plutselig på skjermen: Réservations confirmées.

Klein pustet ut idet skjermen ble i svart. Vektor Seks var ikke tilkoblet lenger enn høyst nødvendig. Kontakten var blitt etablert, en fremgangsmåte var blitt foreslått, akseptert og verifisert. Vektor Seks kom aldri mer til å benytte denne kommunikasjonskanalen.

Idet Maggie også brøt forbindelsen, satte Klein seg ned i den andre ledige stolen i rommet og ga seg til å spekulere på hvilke ekstraordinære omstendigheter som hadde fått Vektor Seks til å ta kontakt med ham.

I motsetning til CIA og andre etterretningsbyråer hadde ikke Dekkgruppe Én en mengde agenter i utlandet. Ikke desto mindre hadde Klein en håndfull utenlandske kontakter. Noen av dem hadde tidligere arbeidet i NSA; andre var produkter av tilfeldige møter som hadde utviklet seg til nære forhold basert både på tillit og gjensidig egennytte.

De utgjorde en broket gruppe – en lege i Egypt som hadde flertallet fra landets regjerende toppsjikt som sine pasienter, en dataingeniør i New Delhi som stilte sine evner og sitt utstyr til disposisjon for regjeringen, en bankmann i Malaysia som var ekspert på å flytte, skjule og spore opp offshoremidler overalt i verden. Ingen av disse menneskene kjente hverandre. De hadde heller ingenting til felles bortsett fra sitt vennskap med Klein og den bærbare datamaskinen alle sammen hadde fått til disposisjon. De godtok Klein som en byråkrat et sted i systemet, men de skjønte at han var noe langt mer enn dette. De hadde sagt seg villige til å fungere som hans øyne og ører ikke bare på grunn av vennskapet og troen på det han representerte, men også fordi de stolte på at han på sin side ville hjelpe dem hvis deres respektive hjemland av en eller annen grunn plutselig skulle bli et farlig oppholdssted.

Vektor Seks var en av disse.

«Nate?»

Klein så fort bort på Maggie.

«Hvem sender vi?» spurte hun.

Et godt spørsmål …

Klein benyttet alltid sin Pentagon-identitet når han reiste utenlands. Når han skulle møte en kontakt, forsikret han seg om at det skjedde på et offentlig og sikkert sted. Offisielle sammenkomster i en av USAs ambassader var som regel den beste løsningen. Men Vektor Seks befant seg langt fra noen ambassade. Han var på flukt.

«Smith,» sa Klein til slutt. «Få tak i ham, er du snill, Maggie.»

Smith drømte om Sophia da den hissige ringelyden fra telefonen brøt inn. Han så for seg at de begge to satt ved bredden av en elv i skyggen av noen enorme trekantformasjoner. I det fjerne lå en stor by. Det var varmt, og luften var fylt av roseduft og Sophia. Kairo … De befant seg ved Giza-pyramidene utenfor Kairo.

Den sikre linjen …

Smith satte seg brått opp i sofaen, der han hadde sovnet fullt påkledd etter at han kom hjem fra kirkegården. Utenfor vinduene strømmet regnet ned, og vinden ulte og feide tunge skyer over himmelen. Med sin bakgrunn som feltlege hadde Smith utviklet en evne til å oppnå lys våken tilstand i løpet av noen sekunder. Denne evnen hadde kommet godt med den tiden han arbeidet ved USAMRIID, der det ofte bare var mulig å sove i kortere perioder i løpet av lange, harde økter. Og den kom godt med nå.

Smith kastet et blikk ned i høyre hjørne av dataskjermen – klokken var nesten ni. Han hadde sovet et par timer. Han hadde kjent seg følelsesmessig tom da han kjørte hjemover med bildene av Sophia for sitt indre blikk. Han hadde varmet litt suppe og deretter lagt seg på sofaen og lyttet til regnet som trommet på taket og mot rutene. Han hadde egentlig ikke ment å sovne, men nå var han glad for at han hadde gjort det. Det var bare ett eneste menneske som kunne ringe ham på den linjen. Uansett hva det var han hadde på hjertet, kunne den hissige ringelyden være begynnelsen på en uendelig lang arbeidsdag.

«God kveld, Klein.»

«God kveld, Jon. Jeg håper at jeg ikke forstyrret deg midt i middagen.»

«Nei, sir. Det er en god stund siden jeg spiste.»

«Vel, i så fall lurer jeg på hvor fort du kan komme deg ut til Andrews-basen?»

Smith trakk pusten dypt. Klein opptrådte vanligvis svært rolig og forretningsmessig. Smith hadde sjelden opplevd at han var brå eller mutt.

Og det betyr at det er problemer – og det haster.

«Omkring tre kvarter, sir.»

«Godt. Og Jon … Pakk med tanke på at du kan bli borte noen dager.»

Smith stirret på det tause telefonrøret han holdt i hånden. «Ja vel, sir.»

Smiths drill var så dypt rotfestet og mekanisk at han nesten ikke var klar over at han gikk gjennom prosedyren. Tre minutter til å dusje og barbere seg, to minutter til å kle på seg, to til for å dobbeltsjekke og pakke ned noen få ting ekstra i bagen som sto klar i et garderobeskap. På vei ut slo han på alarmen, og straks han hadde satt seg bak rattet i bilen, låste han garasjen med fjernkontrollen.

Det tette regnet gjorde turen til Andrews Air Force Base drøyere enn vanlig. Smith unngikk hovedinnkjørselen og svingte inn en forsyningsport. En vakt iført regnponcho undersøkte det laminerte ID-kortet hans, sjekket navnet hans mot en liste med godkjente personer og vinket ham deretter gjennom.

Smith hadde reist fra Andrews ofte nok til at han visste hvor han skulle kjøre. Han hadde ingen problemer med å finne hangaren som huset flåten av små jetfly som for det meste fraktet topplederne rundt omkring på kloden. Han parkerte på et merket område et stykke unna taksebanene, tok med seg bagen og gikk fort gjennom vanndammene inn i den store hangaren.

«God kveld, Jon,» sa Klein. «En ufyselig kveld. Og det blir trolig verre.»

Smith satte fra seg bagen. «Ja, sir. Men bare for marinen.»

Den utslitte spøken fikk ikke Klein til engang å dra på smilebåndet denne gangen.

«Jeg beklager at jeg har dratt deg ut en kveld som denne, men det har hendt noe. Bli med meg.»

Smith så seg omkring mens han fulgte Klein inn i et pauserom. Det sto fire Gulfstream-jetfly i hangaren, men det var ikke en eneste mekaniker å se. Smith gjettet på at Klein hadde sendt samtlige ut for å være sikker på at det ikke fantes noen tilhørere.

«De holder på å tanke opp en langdistansejet,» sa Klein og kikket på armbåndsuret. «Den bør være klar til avgang om ti minutter.»

Han ga Smith et isoporbeger med dampende varm, svart kaffe, og deretter så han nøye på ham.

«Dette handler om en uttrekning. Det er grunnen til at det haster sånn.»

Og her er det behov for et ambulant element.

Med sin militære bakgrunn var Smith godt kjent med terminologien og Kleins uttrykk ”uttrekning”. Det innebar at en eller annen et eller annet sted måtte fraktes bort fra et sted eller en situasjon så raskt og diskret som vel mulig – vanligvis under dramatiske omstendigheter og med et voldsomt tidspress.

Men Smith visste også at det fantes spesialister – militære og sivile – som håndterte den slags oppdrag.

Da han nevnte dette for Klein, svarte han: «Det er visse ganske spesielle sider ved denne saken. Jeg ønsker ikke å blande inn noen andre byråer – i alle fall ikke ennå. Dessuten kjenner jeg den aktuelle personen – og det gjør du også.»

Smith så forbauset på Klein. «Hva?»

«Mannen du skal møte og hente, er Jurij Danko.»

«Danko …»

Smith så for seg en bamse av en mann som var noen år eldre enn ham selv, og mannen hadde et vennlig måneansikt med tydelige merker etter ungdommelige kviser. Jurij Danko, sønn av en kullgruvearbeider fra Dobnets og født med et defekt ben, hadde etter hvert avansert til å bli oberst i den russiske hærens medisinske forskningsdivisjon.

Smith greide ikke helt å slippe taket i overraskelsen. Han visste at før han hadde skrevet under på den taushetserklæringen som knyttet ham til Dekkgruppe Én, hadde Klein gransket hele hans livsløp med lupe. På den måten hadde Klein fått kjennskap til at Smith kjente Danko. Likevel hadde Klein aldri latt det skinne igjennom at han hadde et forhold til russeren.

«Er Danko med i …?»

«Dekkgruppe Én? Nei. Og du må ikke med et eneste ord nevne det faktum at du tilhører gruppen. Fra Dankos synspunkt sender jeg ganske enkelt en han kjenner for å hente ham. Det er det hele.»

Smith tvilte på at det var det hele. Når det gjaldt Klein, lå det alltid noe mer under overflaten. Men én ting var Smith sikker på: Klein ville aldri utsette en av sine agenter for fare ved ikke å legge på bordet alle de fakta vedkommende agent trengte for å kunne utføre oppdraget.

«Sist Danko og jeg traff hverandre, ble vi enige om en enkel kode som kun skulle benyttes i en nødssituasjon,» sa Klein. «Koden var basert på en meny. Prisen – 8 euro – indikerer datoen, 8. april, to dager fra nå. Ett døgn hvis vi baserer oss på europeisk tid.

Spesialiteten er sjømat, som forteller oss at Danko kommer sjøveien. Bellini er en cocktail som første gang ble mikset i Harry’s Bar i Venezia. Den tiden restauranten er stengt, mellom klokken to og fire om ettermiddagen, er det tidsvinduet da kontakten forventes å befinne seg på møtestedet.» Klein tidde et øyeblikk. «En enkel, men svært effektiv kode. Selv om krypteringen skulle bli knekket og beskjeden snappet opp av noen, ville det være umulig å finne noen mening ut fra denne menyen.»

«Hvis Danko ikke dukker opp før om et døgn i beste fall, hvorfor haster det da så skrekkelig?» spurte Smith.

«For å være på den sikre siden,» svarte Klein med tydelig bekymring i stemmen. «Det kan skje at han ankommer Venezia før antatt; på den annen side kan det hende at han kommer senere. Hvis det første skulle vise seg å være tilfellet, vil jeg ikke at han skal bli sittende der og vente.»

Smith nikket mens han tok en slurk av kaffebegeret. «Skjønner. Og så til 64 000-dollar-spørsmålet: Hva er det som har fått Danko til å stikke halen mellom bena?»

«Det er det bare han selv som kan si noe om. Og tro meg – jeg vil mer enn gjerne få vite grunnen til det. Danko er i en helt spesiell situasjon, og han ville aldri ha avslørt det med mindre …»

Smith hevet det ene øyebrynet. «Med mindre …?»

«Med mindre han selv sto i fare for å bli avslørt.» Klein satte fra seg begeret. «Jeg kan ikke si noe helt sikkert, Jon, men jeg tror at Danko sitter inne med visse opplysninger. Hvis det forholder seg slik, betyr det at han mener jeg trenger å få disse opplysningene.»

Klein så med ett over Smiths skulder på en politisersjant som kom inn i hangaren.

«Flyet er klart til å ta av, sir,» sa sersjanten konsist.

Klein rørte ved Smiths arm, og de gikk mot dørene.

«Da drar du altså til Venezia,» sa han lavt. «Plukk opp Danko og finn ut hva han har. Og la det skje så raskt som overhodet mulig.»

«Ok, sir. Det er forresten noe mer jeg trenger å utrette i Venezia.»

Det hadde ikke vært nødvendig for Smith å senke stemmen idet de kom ut. Ordene hans druknet i det trommende regnet. Bare Kleins nikk viste at Smith sa noe i det hele tatt.