Robert Ludlum og Gayle Lynds

Hades-prosjektet

Robert Ludlum og Gayle Lynds

Hades-prosjektet

Oversatt av Stig Aspaas

Takk

Fra celler til virus, fra antigener til antistoffer – dr.philos. Stuart C. Feinstein har vært uhyre rundhåndet når det gjelder å dele sine aller ferskeste erfaringer med oss i vårt arbeid med denne boken. Dr. Feinstein er professor og leder for avdelingen for molekylær, cellulær og eksperimentell biologi ved University of California i Santa Barbara. Han er også meddirektør ved Nevrologisk forskningsinstitutt.

Innledning

Kl. 19.14, fredag 10. oktober

Boston, Massachusetts

Mario Dublin snublet av sted bortover den travle sentrumsgaten med en dollarseddel i den skjelvende hånden. Det intense uttrykket i ansiktet fortalte tydelig at han visste nøyaktig hvor han skulle, men den ustelte uteliggeren sjanglet mens han gikk, og slo seg mot hodet med den hånden som ikke holdt et krampaktig tak i seddelen. Så vaklet han inn i en lavprisdrugstore der det var klistret opp rabattplakater på begge vinduene mot gaten.

Skjelvende holdt han frem dollarseddelen til ekspeditøren. «Advil. Aspirin tar knekken på magen min. Jeg må ha Advil.»

Mannen innenfor disken skar en grimase ved synet av den ubarberte mannen i de fillete restene av en militæruniform. Men forretninger var allikevel forretninger. Han strakte ut hånden mot hyllen med smertestillende midler og fant frem den minste esken med Advil. «Men du må ha tre dollar til for å få med deg denne.»

Dublin slapp den ene seddelen ned på disken og tok etter esken.

Ekspeditøren trakk fort til seg esken. «Du hørte hva jeg sa, kompis. Tre sedler til, ellers blir det null og niks.»

«Jeg har bare én dollar … hodet mitt holder på å sprenges i filler.» Med forbløffende fart kastet Dublin seg over disken og grep den vesle esken.

Ekspeditøren prøvde å ta den tilbake, men Dublin slapp ikke taket. De begynte å slåss om den, og i basketaket veltet de en krukke med sukkertøystenger og sendte et stativ med vitaminglass i gulvet med et brak.

«Slipp, Eddie!» ropte apotekeren fra bakrommet. Han løftet av røret på telefonen. «La ham bare få det!»

Idet apotekeren slo nummeret, slapp ekspeditøren esken.

Panisk rev Dublin opp den forseglede esken, fomlet litt med å få den opp, og så tømte han tablettene i hånden. Noen av dem trillet ned på gulvet, men resten stappet han inn i munnen, og det var bare så vidt han ikke satte dem i vrangstrupen i forsøket på å svelge alle samtidig. Så sank han sammen på gulvet, utmattet av smerte. Han presset håndflatene mot tinningene og hulket og stønnet hjerteskjærende.

Noen øyeblikk senere stoppet en politibil rett utenfor butikklokalet, og apotekeren vinket politimennene inn. Han pekte på Mario Dublin som lå i en krok på gulvet, og ropte: «Få den illeluktende bomsen ut herfra! Se hva han har gjort her! Jeg akter å saksøke ham for overfall og ran!»

Politimennene dro frem batongene sine. De registrerte de mindre skadene og pillene som lå strødd utover gulvet, men de kjente også lukten av alkohol.

Den yngste av dem halte Dublin på bena. «Ok, Mario. La oss kjøre en tur.»

Den andre politimannen tok Dublin i den andre armen. Uten å gjøre motstand lot fylliken seg føre ut til politibilen. Men idet den ene åpnet bakdøren, la den andre politimannen hånden på Dublins hode for å styre ham inn i bilen.

Dublin satte i et gjennomtrengende skrik og slo om seg for å vri seg bort fra hånden på det bankende hodet.

«Ta ham, Manny!» ropte den yngste politimannen.

Manny prøvde å gripe tak i Dublin, men han slet seg løs. Den yngste visste hvordan han skulle holde ham fast. Den andre svingte batongen og slo Dublin i bakken. Dublin skrek igjen. Hele kroppen skalv, og han rullet rundt på fortauet.

De to politimennene bleknet og så på hverandre.

«Så hardt slo jeg ham da ikke,» kom det fra Manny.

Den yngste bøyde seg for å hjelpe Dublin opp igjen. «Herregud! Han er glovarm!»

«Få ham inn i bilen!»

De løftet den gispende mannen og fikk ham inn i baksetet. Så satte Manny seg bak rattet, satte i gang sirenen og raste gjennom de mørke gatene. Nesten før bilen hadde stanset utenfor akuttinngangen, rev Manny opp døren og styrtet inn og ropte om hjelp.

Den andre politimannen løp rundt bilen og åpnet bakdøren.

Da en lege og et par sykepleiere kom farende med en båre, virket den yngste politimannen nærmest lammet der han sto og stirret inn i baksetet, der Mario Dublin lå bevisstløs i en dam av blod som rant ned på gulvet.

Legen trakk pusten dypt. Han bøyde seg inn, kjente på Dublins puls, lyttet på brystet hans, og så rygget han ut igjen mens han rystet på hodet.

«Han er død.»

«Umulig!» utbrøt den eldste politimannen. «Vi har nesten ikke tatt i den fyren! Dette er ikke vår skyld.»

Ettersom politiet hadde vært innblandet i hendelsen, gikk det bare fire timer før liksynsmannen gjorde seg klar til å obdusere avdøde Mario Dublin, adresse ukjent, i sykehusets obduksjonsavdeling i underetasjen.

Dobbeltdørene inn til rommet fløy opp. «Du må ikke åpne ham, Walter!»

Dr. Walter Pecjic så opp. «Hva er det, Andy?»

«Kanskje ikke noe,» svarte dr. Andrew Wilks nervøst, «men alt det blodet i politibilen gjør meg vettskremt. Akutte pusteproblemer burde ikke føre til en slik blodstrøm fra munnen. Noe slikt har jeg bare sett i forbindelse med en blødningsfeber jeg var med og behandlet da jeg jobbet i Fredskorpset i Afrika. Denne mannen hadde et kort på seg som forteller at han er registrert som funksjonshemmet veteran. Kanskje han har vært stasjonert i Somalia eller et annet sted i Afrika.»

Dr. Pecjic så ned på den døde mannen han sto klar til å obdusere. Han la skalpellen tilbake på brettet. «Det er kanskje best at vi ringer direktøren.»

«Og ledelsen for infeksjonssykdommer,» sa dr. Wilks.

Dr. Pecjic nikket med utilslørt redsel i øynene.

Kl. 19.55

Atlanta, Georgia

I den fullsatte highschool-salen satt foreldre og venner som ekstra lydhøre tilskuere. På den lyssatte scenen sto en vakker tenåringsjente i kulisser som skulle være en fremstilling av restauranten i William Inges Stoppestedet. Bevegelsene hennes virket litt keitete, og den til vanlig så løsslupne og åpne jenta snakket merkelig stivt.

Ikke noe av dette gjorde den kraftige, moderlige kvinnen på første rad bekymret. Hun var kledd i en sølvgrå kjole som minnet om den brudens mor ville velge til et formelt bryllup. Øverst på kjolen hadde hun til og med festet en liten kvast røde roser. Hun strålte opp mot jenta, og da scenen var over, applauderte publikum høflig, og moren hennes var ikke den som klappet minst.

Etter teppefall spratt hun opp og applauderte ivrig. Så gikk hun ut til sceneinngangen for å vente mens rolleinnehaverne kom ut for å møte foreldre og kjærester. Dette var den siste forestillingen av det årlige skoleteateret, og de var røde i ansiktet av glede og tilfredshet. Nå skulle det avholdes et avslutningsselskap som ville vare til sent på kveld.

«Jeg skulle ønske at faren din kunne ha vært her og sett deg nå i kveld, Billie Jo,» sa den stolte moren idet tenåringsdatteren satte seg inn i bilen.

«Jeg også, mor. La oss dra hjem.»

«Hjem?» Moren så forundret på henne.

«Jeg må legge meg nedpå litt. Så skifter jeg til selskapet etterpå. Ok?»

«Det høres ut som om du er syk.» Moren så granskende på henne før hun kjørte av sted. Billie Jo hadde snufset og hostet litt i over en uke, men hun hadde likevel insistert på at hun skulle opptre i skuespillet.

«Det er bare forkjølelsen, mor,» sa jenta i en irritabel tone.

Da bilen stoppet utenfor huset deres, satt jenta og gned seg i øynene og stønnet høyt. Kinnene var feberhete. Engstelig låste moren opp ytterdøren og løp inn for å ringe alarmsentralen. Politiet ga henne beskjed om å la datteren bli liggende i bilen, og at hun holdt henne varm og i ro. Tre minutter senere ankom ambulansen.

I ambulansen stønnet og vred jenta seg på båren og fikk stadig større problemer med å få puste mens de kjørte gjennom Atlantas gater med hylende sirener. Moren tørket datterens svette ansikt og brast i fortvilet gråt.

I akuttmottaket tok en kvinnelig sykepleier moren i hånden. «Vi skal gjøre alt vi kan, Mrs. Pickett. Jeg er sikker på at hun snart blir bedre.»

To timer senere strømmet plutselig blod ut av Billie Jo Picketts munn, og så døde hun.

Kl. 17.12

Fort Irwin, Barstow, California

I denne høytliggende delen av California var oktoberværet like lunefullt og omskiftelig som en nybakt fenriks ordrer overfor sin første tropp. Dagen hadde vært klar og solrik, og da Phyllis Anderson begynte å lage i stand middagen på kjøkkenet i det hyggelige, toetasjes huset i den beste delen av Det nasjonale øvelsessenterets familiestrøk, var hun optimistisk. Det hadde vært en varm dag, og ektemannen Keith hadde tatt seg en god blund. I to uker hadde han vært kraftig forkjølet, og nå håpet hun at solen og varmen kunne ta knekken på forkjølelsen for godt.

Utenfor kjøkkenvinduene var vannsprederne i full gang i de lange ettermiddagsskyggene. Blomsterbedene hennes lyste av sensommerblomster som nærmest utfordret den golde ødemarken med sine tornete, grågrønne mesquite, yucca, kreosot og kaktus som vokste blant de svarte stenene i den beige ørkenen.

Phyllis nynnet lavt mens hun satte makaroni inn i mikrobølgeovnen. Hun lyttet til fottrinnene fra ektemannen, som kom ned trappen. Majoren skulle på kveldsskift noen timer senere. Men de snublende lydene lød mest som Keith junior som halvt skled, halvt hoppet nedover, sikkert fordi han gledet seg til den filmen hun hadde planlagt å ta med begge barna på mens faren var på jobb. Det var tross alt fredag kveld.

«Slutt med det der, Jay-Jay!» ropte hun.

Men det var ikke Keith junior. Mannen hennes vaklet inn i det varme kjøkkenet halvveis kledd i kamuflasjeuniformen sin. Svetten rant av ham, og han holdt begge hender om hodet som for å forhindre at det skulle eksplodere.

Han stønnet: «… sykehuset … hjelp …»

Skrekkslagen var hun vitne til at majoren segnet om på gulvet mens brystet hevet og senket seg hivende på grunn av problemene med å få puste.

Sjokkert stirret Phyllis ned på ham et øyeblikk, men så reagerte hun fort og målbevisst som en ekte soldathustru. Hun styrtet ut av kjøkkenet. Uten å banke på rev hun opp en bakdør på nabohuset og løp inn på kjøkkenet der.

Kaptein Paul Novak og hans kone Judy så måpende på henne.

«Phyllis?» Novak reiste seg fra bordet. «Hva er det, Phyllis?»

Majorens kone kastet ikke bort et eneste sekund. «Du må hjelpe meg, Paul. Kan du passe på barna, Judy? Fort!»

Hun bråsnudde og løp tilbake. Kaptein Novak og hans kone fulgte etter henne. Når det må handles, har en soldat lært å la være å stille unødige spørsmål. Inne på kjøkkenet hos familien Anderson oppfattet kapteinen og kona øyeblikkelig situasjonen.

«Ni-én-én?» spurte Judy Novak og gikk mot telefonen.

«Det er ikke tid til det!» ropte Novak.

«Bilen vår!» ropte Phyllis.

Judy Novak løp opp trappen til andre etasje, der de to barna var i ferd med å forberede seg på en hyggelig kveld ute. Phyllis Anderson og Novak løftet opp den gispende majoren. Det kom noen små dråper blod fra nesen hans. Han var halvt bevisstløs, stønnet og var ute av stand til å si noe. Så bar de ham fort over plenen bort til den parkerte bilen.

Novak tok plass i førersetet, og Phyllis satte seg i baksetet ved siden av mannen sin. Hun kjempet mot gråten, støttet majorens hode mot skulderen sin og holdt godt rundt ham. Øynene hans stirret opp på henne fylt av smerte mens han strevde panisk med å få puste. Novak satte opp farten og kjørte over senterets område mens han la seg på hornet. Trafikken vek til side som en infanteriavdeling som blir innhentet av stridsvogner på vei videre. Men da de kom frem til Weed Army-sykehuset, var major Keith Anderson bevisstløs.

Tre timer senere var han død.

Ved brå, uforklarlige dødsfall er det påbudt med obduksjon i staten California. På bakgrunn av de usedvanlige omstendighetene omkring dødsfallet ble majoren kjørt ned i underetasjen til likhuset. Men da militærpatologen åpnet brysthulen litt senere, ble han formelig oversprøytet av usannsynlige mengder blod i noe som kunne minne om et utbrudd.

Han ble kritthvit i ansiktet. Han rygget tilbake, rev av seg gummihanskene og løp ut av rommet og inn på kontoret sitt.

Der rev han til seg telefonrøret. «Gi meg Pentagon og USAMRIID! Fort! Det haster!»

DEL 1

1

Kl. 14.55, søndag 12. oktober

London, England

Et kaldt oktoberregn sto skrått ned over Knightsbridge der Brompton Road krysser Sloan Street. Strømmen av tutende personbiler, drosjer og røde, toetasjes busser svingte sørover og gled sakte og rykkvis mot Sloan Square og Chelsea. Verken regnet eller det faktum at private og offentlige kontorer var stengt, bidro til å dempe trafikkmengden. Verdensøkonomien var god, forretningene var fulle av varer, og det nye Labour forstyrret ikke freden. Nå kom turistene til London året rundt, og trafikken denne søndagsettermiddagen fortsatte å bevege seg i sneglefart.

Utålmodig gikk den amerikanske dr.med. og oberstløytnant Jonathan («Jon») Smith av buss nummer 19 to gater før det egentlige stoppestedet. Regnet begynte endelig å gi seg. Han gikk noen skritt ved siden av bussen på det våte fortauet, og så satte han opp farten og la bussen bak seg.

Smith var en høy, velstelt, atletisk mann tidlig i førtiårene, og han hadde det mørke håret strøket glatt bakover fra den høye pannen. De marineblå øynene så automatisk på kjøretøyer og fotgjengere. Det var ikke noe usedvanlig ved ham, der han gikk av sted i tweedjakke, bomullsbukse og trenchcoat. Allikevel var det flere kvinner som snudde seg og så etter ham, og i noen tilfeller la han merke til det og smilte, men uten å stoppe opp.

På Wilbraham Place forlot han duskregnet og gikk inn i foajéen på det fasjonable Wilbraham Hotel, der han pleide å overnatte hver gang USAMRIID sendte ham på en medisinsk konferanse i London. Han tok to trinn om gangen i trappen opp til andre etasje i det gamle hotellet. Inne på rommet sitt lette han gjennom koffertene sine for å finne feltrapportene om et utbrudd av høy feber i amerikanske troppeavdelinger stasjonert i Manila. Han hadde lovet å vise dem til dr. Chandra Uttam, som var engasjert innenfor avsnittet for virussykdommer i Verdens helseorganisasjon, WHO.

Til slutt fant han rapportene under en liten haug skittentøy som han hadde slengt ned i den største kofferten. Han sukket og gliste for seg selv – han hadde aldri helt kvittet seg med de uvanene fra alle de årene han hadde bodd i telt og rettet all sin oppmerksomhet mot den ene eller den andre krisen.

Idet han nesten løp nedover trappen for å nå WHOs epidemiologi-konferanse, ropte portieren til ham.

«Oberst? Det ligger et brev til deg her. Det er merket ‘Haster’.»

«Et brev?» Hvem kunne sende brev til ham her? Han kastet et blikk på armbåndsuret, som ikke bare fortalte ham tidspunktet, men som også minnet ham på hvilken ukedag det var. «På en søndag?»

«Det ble levert her personlig.»

Med ett ble Smith bekymret, og han tok imot konvolutten og rev den opp. Inni lå det et enkelt, hvitt utskriftsark uten brevhode eller avsenderadresse.

Smithy!
Møt meg i Rock Creek park, Pierce Mill rasteplass, midnatt mandag. Haster! Ingen andre må få vite det.

B

Det kjentes som om brystet hans trakk seg sammen. Det var bare ett eneste menneske som kalte ham Smithy – Bill Griffin. Han var blitt kjent med Bill i tredje klasse på Hoover grunnskole i Council Bluffs, Iowa. Siden den gang hadde de vært nære venner, de hadde gått på high school sammen, college på University of Iowa og deretter på University of California, Los Angeles. Først etter at Smith hadde tatt sin medisinske doktorgrad og Bill sin dr.philos.-grad i psykologi, hadde de gått hver sin vei videre. Begge to hadde fått innfridd sine guttedrømmer om å gå inn i det militære, og Bill var blitt engasjert i militært etterretningsarbeid. Nå hadde de ikke møtt hverandre på mer enn ti år, men de hadde holdt kontakten, til tross for at de hadde arbeidet på steder langt fra hverandre.

Smith ble stående urørlig og med pannen i dype rynker i den staselige vestibylen mens han stirret ned på de kryptiske ordene.

«Noe i veien, sir?» spurte portieren høflig.

Smith så opp. «Det er ingenting. Ingen verdens ting. Vel, det er vel best jeg setter opp farten hvis jeg skal rekke det neste seminaret.»

Han puttet arket ned i en lomme på trenchcoaten og gikk ut i den regntunge ettermiddagen. Hvordan visste Bill at han var i London? Og nettopp på dette litt bortgjemte hotellet? Og hvorfor dette hemmelighetskremmeriet – ja, i den grad at Bill til og med brukte navnet hans fra guttedagene?

Ingen avsenderadresse eller telefonnummer.

Ikke annet enn en bokstav som kunne identifisere avsenderen.

Og hvorfor i all verden ved midnatt?

Smith likte å betrakte seg selv som en enkel mann, men han visste godt at det var langt fra sannheten. Karrieren hans fortalte hva som var virkeligheten. Han hadde vært militærlege i flere MASH-enheter og var nå forsker. I en kortere periode hadde han også jobbet for den militære etterretningstjenesten. Og så var det kommandotroppene. Rastløsheten hans lå utenpå ham som et ekstra hudlag; det var en så fast og uløselig del av ham at han knapt registrerte det selv.

Og allikevel hadde han i løpet av det siste året oppdaget en lykke som hadde fått ham til å se klarere, en konsentrasjon som han aldri før hadde greid å oppnå. Ikke bare fant han arbeidet i USAMRIID utfordrende og spennende, men den uforbederlige ungkaren var blitt forelsket. For alvor. Her var det ikke snakk om en forelskelse på linje med dem han hadde opplevd et utall av på high school – kvinner som under mer eller mindre dramatiske omstendigheter kom og gikk inn og ut av hans liv som gjennom en svingdør. Sophia Russell var alt for ham – forskerkollega, forskerpartner og en blond skjønnhet.

Stadig vekk måtte han løfte blikket fra elektronmikroskopet bare for å se på henne. Hvordan var det mulig at den sarte skjønnheten kunne romme en slik intelligens og en beinhard vilje? Det var noe som opptok ham hele tiden. Bare det å tenke på henne gjorde at han savnet henne. Etter planen skulle han ta et fly tilbake fra Heathrow neste morgen, og da ville han akkurat rekke å kjøre hjem til Maryland og treffe Sophia til frokost før de måtte dra til laboratoriet.

Men så var det denne urovekkende beskjeden fra Bill Griffin.

Alle iboende alarmklokker ringte hos ham, men samtidig var det en anledning – en mulighet. Han smilte skjevt til seg selv. Rastløsheten var åpenbart ikke helt temmet ennå.

Idet han kapret en drosje, begynte han å legge en plan.

Han aktet å endre flybillettene til mandag kveld og møte Bill Griffin ved midnatt. Vennskapet deres hadde en for lang forhistorie til at han kunne reagere annerledes. Dette innebar at han ikke ville kunne møte på jobb før på tirsdag, en dag for sent. Det ville føre til at Kielburger, generalen som ledet USAMRIID, kom til å se rødt. For å si det på en pen måte syntes generalen at Smiths nonchalante og heller uformelle måter å gjøre ting på var mer enn irriterende. De rene feltoperasjonene, ville han si.

Det ville ikke bli noe problem. Han skulle nok foreta en vellykket unnamanøver.

Tidlig på morgenen dagen før hadde han ringt til Sophia bare for å få høre stemmen hennes. Men midt i samtalen hadde en annen samtale avbrutt dem. Hun var med øyeblikkelig virkning blitt beordret til laboratoriet for å identifisere et eller annet virus fra California. Sophia kunne godt arbeide uten pause i de neste seksten eller tjuefire timene, og det kunne til og med hende at hun kom til å jobbe så lenge at hun ikke engang ville ha stått opp i morgen tidlig, da han hadde planlagt å spise frokost sammen med henne. Smith sukket litt skuffet. Det eneste gode ved situasjonen var at hun trolig ville få det så travelt at hun ikke hadde tid til å bekymre seg om ham.

Han kunne like godt legge igjen en beskjed på telefonsvareren hjemme om at han kom til å bli ett døgn lenger enn først beregnet, og at hun ikke hadde noen grunn til å engste seg. Hun kunne gi Kielburger beskjed eller ikke … Det fikk bli hennes valg.

Det var nettopp slik en annen mulighet åpnet seg for Smith. I stedet for å dra fra London neste morgen, kunne han ta et kveldsfly hjem. Det var bare snakk om noen timers forskjell, men det ville gi ham en gyllen anledning: Tom Sheringham ledet Storbritannias Mikrobiologiske Forskningsinstitutt, som arbeidet med noe som kunne bli en vaksine mot alle hantavirus. I løpet av kvelden kunne han ikke bare få med seg Toms presentasjon av dette arbeidet, han aktet også å legge det nødvendige presset på Tom for å få ham med seg ut på en sen middag og et par drinker. Så tenkte han å lirke ut av ham alle de interne, avgjørende detaljene som Tom ennå ikke var rede til å legge frem for offentligheten. Til slutt aktet han å få til en avtale om å besøke Porton Down i løpet av morgendagen før han måtte ta kveldsflyet.

Han nikket for seg selv og smilte nesten, hoppet over en dam av regnvann og rev opp bakdøren på en typisk, svart London-drosje som hadde stoppet ute i gaten. Han ga drosjesjåføren adressen til WHO-konferansen.

Smilet bleknet idet han sank ned i setet. Han dro frem beskjeden fra Bill Griffin og leste de få ordene om igjen i håp om å oppdage noe han kunne ha oversett i første omgang. Det som var mest verdt å merke seg, var det som ikke sto der. Furen mellom øyebrynene ble dypere. Han tenkte på årene som hadde gått, og forsøkte å forestille seg hva som kunne ha hendt for at Bill plutselig skulle ta kontakt med ham på denne måten.

Hvis Bill trengte vitenskapelig hjelp eller en eller annen form for assistanse fra USAMRIID, ville han ha benyttet seg av de offisielle kanalene. Bill var nå spesialagent i FBI, og dette var noe han var stolt av. I likhet med andre agenter ville han ha anmodet om Smiths tjenester ved å henvende seg direkte til USAMRIIDs direktør.

Hvis det på den annen side dreide seg om noe privat, ville han i alle fall ikke ha lagt an denne hemmelige tonen. I stedet ville han ha lagt igjen en telefonbeskjed på hotellet med et nummer som Smith kunne treffe ham på.

Smith skuttet seg, der han satt i den kjølige drosjen. Dette møtet var ikke bare uoffisielt, det var hemmelig. Svært hemmelig. Det måtte bety at Bill gikk bak ryggen på FBI. Og USAMRIID. Utenom alle offentlige instanser. Det kunne bare bety at han hadde et håp om å trekke også ham med i et eller annet hemmelig.

2

Kl. 9.57, søndag 12. oktober

Fort Detrick, Maryland

Frederick var en liten by omgitt av det vestlige Marylands grønne, bølgende landskap. Her lå Fort Detrick med Det amerikanske militærets forskningsinstitutt for infeksjonssykdommer. Det var best kjent under initialene USAMRIID – eller ganske enkelt som Instituttet – og stedet hadde vært som en magnet for voldelige protestdemonstrasjoner i 1960-årene, da det hadde vært en beryktet, offentlig fabrikk for utvikling og utprøving av kjemiske og biologiske våpen. Da president Nixon i 1969 ga ordre om å avslutte denne virksomheten, forsvant USAMRIID ut av søkelyset og ble et senter der vitenskap og helbredelse sto i fokus.

Så kom 1989. Det uhyre smittsomme ebolaviruset viste seg å ha angrepet flere aper som døde i en karanteneenhet for primater i Reston, Virginia. Leger og veterinærer ved USAMRIID – både militære og sivile – ble i all hast sendt dit for å få kontroll med det som kunne utvikle seg til en tragisk epidemi blant menneskeheten.

Men bedre enn å få kontroll med utbruddet kunne gruppen raskt konstatere at restonviruset var en anelse annerledes enn de ekstremt dødelige trekkene ved ebola Zaïre og ebola Sudan. Det aller viktigste var allikevel at dette viruset var harmløst for mennesker. Denne oppsiktsvekkende oppdagelsen førte til at USAMRIIDs vitenskapsmenn plutselig ble omtalt med fete typer i alle landsdekkende medier. Med ett var Fort Detrick igjen i folks bevissthet, men denne gang som USAs fremste militære medisinske forskningsinstitusjon.

Dr. Sophia Russell satt på kontoret sitt og tenkte på det ryktet instituttet hadde fått, og håpet på en smule inspirasjon mens hun ventet utålmodig på en telefon fra en mann som kanskje hadde noen svar som kunne løse en krise hun fryktet kunne utvikle seg til en alvorlig epidemi.

Sophia hadde en doktorgrad i cellulær og molekylær biologi. Hun var en av krumtappene for de tiltakene som var igangsatt over hele kloden på grunn av major Keith Andersons død. Hun hadde vært hos USAMRIID i fire år, og i likhet med vitenskapsmennene i 1989 sto hun nå midt oppe i en medisinsk krise med et ukjent virus. Situasjonen nå var allerede langt farligere, for dette viruset var uten tvil dødelig for mennesker. Hittil kjente de til tre ofre – majoren og to sivilister – og alle hadde tydeligvis dødd brått av et akutt åndedrettsproblem (ARDS) med få timers mellomrom.

Det var allikevel ikke tidspunktene for dødsfallene eller ARDStilfellene i seg selv som hadde tiltrukket seg USAMRIIDs oppmerksomhet; millioner av mennesker rundt om på kloden døde av ARDS hvert år. Men ikke unge mennesker. Ikke ellers friske mennesker. Ikke uten en forhistorie med pusteproblemer eller andre tilgrensende faktorer, og ikke ledsaget av voldsom hodepine og blodfylt brysthule.

Nå var det i løpet av en eneste dag registrert tre dødsfall med identiske symptomer, og det hadde skjedd på tre vidt forskjellige steder i landet – majoren i California, en tenåringsjente i Georgia og en uteligger i Massachusetts.

Direktøren for USAMRIID – brigadegeneral Calvin Kielburger – nølte med å slå verdensomspennende alarm på grunnlag av tre tilfeller de hadde registrert så sent som dagen før. Han mislikte sterkt å forårsake uro eller fremstå som en kraftløs ulykkesprofet. I enda større grad mislikte han tanken på å måtte dele æren med andre Nivå Fire-laboratorier, spesielt USAMRIIDs mest betydelige rival, Atlantas senter for smittekontroll.

I mellomtiden var den spente situasjonen hos USAMRIID til å ta og føle på, og Sophia fortsatte arbeidet med sitt team.

Hun hadde mottatt den første blodprøven ved tretiden natt til lørdag og hadde umiddelbart dratt til sitt Nivå Fire-laboratorium for å begynne analysene. I den vesle garderoben hadde hun tatt av seg alle klærne, armbåndsuret og den ringen Jon Smith hadde gitt henne da hun sa ja til å gifte seg med ham. Hun stoppet opp et øyeblikk og smilte ved synet av ringen og tanken på Jon. Hun så i et glimt for seg det fine ansiktet hans – de nesten indianske trekkene med høye kinnben og mørkeblå øyne. Disse øynene hadde fengslet henne fra første stund, og det hendte hun forestilte seg hvor spennende det hadde vært å falle ned i dypet av dem. Hun likte den glidende måten han beveget seg på – som et jungeldyr som hadde valgt å la seg temme. Hun elsket måten han elsket på – fyrigheten og spenningen. Men mest av alt var hun ganske enkelt ugjenkallelig forelsket i ham.

Hun hadde vært nødt til å avbryte telefonsamtalen med ham for å skynde seg hit. «Jeg må stikke, elskede. Det var laben på den andre linjen. En eller annen krisesituasjon.»

«På denne tiden av døgnet? Kan det ikke vente til i morgen? Du trenger å få hvile.»

Hun lo lavt. «Det var du som ringte til meg. Jeg lå faktisk og sov da telefonen ringte.»

«Jeg visste at du ville snakke med meg. Du kan ikke motstå meg.»

Hun lo. «Definitivt ikke. Jeg vil snakke med deg uansett om det er dag eller natt. Jeg savner deg absolutt hele tiden. Jeg er så glad for at du vekket meg mens jeg sov tungt, slik at jeg kunne få anledning til å si det til deg.»

Det var hans tur til å le. «Jeg elsker deg også, kjære, elskede.»

Hun sukket der hun sto i garderoben. Lukket øynene. Så skjøv hun tankene på Jon til side. Hun hadde en jobb å gjøre. En krise å ta hånd om.

Hun tok fort på seg det sterile, grønne utstyret. Barbent skjøv hun langsomt opp døren inn til det biosikre Nivå To, der undertrykket sørget for å holde alle forurensende stoffer innelukket på nivåene to, tre og fire. Der inne gikk hun forbi et tørt dusjavlukke og inn på et rom der rene, hvite sokker ble oppbevart.

Hun tok på seg et par sokker og skyndte seg deretter videre til Nivå Tre. Der dro hun på seg et par gummihansker og tapet dem til ermene for å forsegle åpningen. Hun gjorde det samme med sokkene og buksebena. Deretter begynte hun å ta på seg sin egen, biologiske romdrakt av plast, og den luktet som innsiden av en plastbøtte. Hun undersøkte nøye om det kunne ha oppstått eventuelle småhull i drakten. Så satte hun den fleksible plasthjelmen på hodet, lukket glidelåsen som sikret at forbindelsen mellom drakten og hjelmen var helt tett, og etterpå hektet hun ned en gul luftslange fra veggen.

Hun plugget slangen til drakten, og med en svak susing ble trykket i den store drakten regulert. Hun hengte slangen på plass igjen, og gikk deretter langsomt inn gjennom en ståldør som førte inn til luftslusen til Nivå Fire. Der inne var det en rekke dyser for vann og kjemikalier for rensedusjen.

Endelig åpnet hun døren inn til Nivå Fire. Faresonen.

Nå hadde hun ingen mulighet til å forsere noe som helst. Etter hvert som hun forflyttet seg gjennom den omhyggelig sikrede kjeden av beskyttende nivåer, måtte hun opptre stadig mer forsiktig. Hennes eneste våpen var å bevege seg mest mulig effektivt. Jo mer effektiv hun var, desto raskere kunne hun arbeide. Så i stedet for å prøve å dra på seg de tunge, gule gummistøvlene i all hast, bøyde hun den ene foten litt mot høyre og lot støvelen gli på plass. Deretter gjorde hun det samme med den venstre foten.

Så fort hun kunne gikk hun gjennom noen smale betongkorridorer i retning av laboratoriet. Der tok hun på seg et tredje par gummihansker, tok varsomt blodprøvene og hudvevprøvene ut av kjøleskapet og begynte arbeidet med å isolere viruset.

I de neste tjueseks timene glemte hun regelrett å sove eller spise. Hun oppholdt seg inne på laboratoriet hele tiden og studerte viruset i elektronmikroskopet. Til hennes forbauselse kunne de etter hvert utelukke ebolaviruset, marburgviruset og alle andre virus av familien Filoviridae. Dette hadde den vanlige, pelskledde kulefasongen som de fleste virus. På grunn av at ARDS hadde vært den direkte dødsårsaken, var det første hun tenkte på da hun fikk se det, at det måtte være et hantavirus på linje med det som hadde tatt livet av noen unge idrettsmenn i Navajo-reservatet i 1993. USAMRIID var ekspert på hantavirus. En av de legendariske medarbeiderne, Karl Johnson, hadde oppdaget det første hantaviruset i 1970-årene, og han hadde greid å isolere og identifisere det allerede den gang.

Med dette i tankene hadde Sophia brukt immunblotting for å teste det ukjente patogenet mot USAMRIIDs bank av nedfrosne blodprøver fra tidligere ofre for forskjellige hantavirus rundt omkring på kloden. Det reagerte ikke på noen av dem. Forvirret kjørte hun en polymerase kjedereaksjon for å få en DNA-sekvens fra viruset. Det lignet ikke på noe kjent hantavirus, men med tanke på senere referanser sørget hun allikevel for å sette sammen et foreløpig restriksjonskart som viste hvilke virus som kunne utelukkes. Det var da hun kjente et inderlig ønske om at Jon hadde vært der sammen med henne og ikke langt borte på WHO-konferansen i London.

Frustrert over at hun fremdeles ikke hadde klart å komme frem til et klart svar, hadde hun nærmest tvunget seg selv til å forlate laboratoriet. Da hadde hun allerede sendt resten av teamet ut for at de skulle få seg litt søvn, og nå gjennomgikk hun selv den omstendelige utgangsprosedyren – dro av seg romdrakten, gjennomførte renselsesreglementet til punkt og prikke før hun endelig kunne ta på seg sine egne, sivile klær igjen.

Etter å ha sovet i fire timer utenfor laboratoriet – mer trengte hun ikke, sa hun bestemt til seg selv – hadde hun hastet inn på kontoret sitt for å se nærmere på analyseresultatene og notatene. Etter hvert som de andre teammedlemmene våknet, sendte hun dem inn i laboratoriet igjen.

Hun hadde vondt i hodet og var tørr i strupen. Hun tok en vannflaske ut av det vesle kjøleskapet og satte seg ved skrivebordet igjen. På veggen hang det tre innrammede fotografier. Hun drakk vann og bøyde seg frem for å se nærmere på dem, tiltrukket av dem slik en nattsommerfugl tiltrekkes av behagelig, forlokkende lys. Et av dem viste Jon og henne selv i badedrakt på Barbados sist sommer. De hadde hatt det ubeskrivelig fint på sin første og eneste ferie sammen. Det andre bildet var tatt av Jon iført gallauniform den dagen han var blitt oberstløytnant. Det siste bildet viste en yngre kaptein i støvete feltuniform med viltert, svart hår, skittent ansikt og skarpe, blå øyne utenfor et MASH-telt et eller annet sted langt ute i Iraks ørken.

Hun følte med ett savnet av ham så sterkt at hun strakte ut armen mot telefonen for å ringe ham i London – men ombestemte seg. Generalen hadde sendt ham til London, og for ham skulle alt skje etter oppskriften, og ethvert oppdrag skulle fullføres til punkt og prikke. Ikke en dag for sent eller for tidlig. Det var flere timer før Jon ville være hjemme igjen. Så kom hun til å tenke på at han trolig satt om bord i et fly akkurat da, men hun kom ikke til å være hjemme og vente på ham der. Så skjøv hun skuffelsen til side.

Hun hadde tross alt viet seg til vitenskapen, og hun hadde vært usedvanlig heldig hele karrieren igjennom så langt. Hun hadde aldri regnet med at hun kom til å gifte seg. Bli forelsket, kanskje. Men gifte seg? Nei. Det var få menn som ville binde seg til en kvinne som var så oppslukt av arbeidet sitt. Men Jon forsto det. Ja, han syntes til og med at det var spennende at hun kunne studere en celle og diskutere den inngående og detaljert med ham. Hun på sin side hadde funnet hans endeløse nysgjerrighet forfriskende. Som barn i et barneselskap hadde de funnet hverandre som to lekekamerater – og de passet usedvanlig godt sammen ikke bare med hensyn til yrke, men også når det gjaldt temperament. Begge var sterkt engasjert og medfølende og like glade i tilværelsen som i hverandre.

Hun hadde aldri opplevd en slik lykke, og dette kunne hun takke Jon for.

Hun rystet utålmodig på hodet og slo på datamaskinen for å gå igjennom laboratorienotatene på leting etter noe hun kunne ha oversett. Hun greide ikke finne noe som helst av betydning.

Etter hvert som hun fikk inn stadig flere DNA-sekvensdata og fortsatte å vurdere alle de kliniske dataene om viruset samlet, ble hun grepet av en merkelig fornemmelse.

Hun hadde sett dette viruset – eller et som var utrolig likt – et eller annet sted.

Hun vrengte hjernen. Lette i hukommelsen. Begynte å grave i sin egen fortid.

Hun kom ikke til noen konklusjon. Endelig leste hun en av teammedlemmenes rapporter der det ble antydet at det nye viruset kunne være beslektet med machupo, en av de første febersykdommene med blødning som var blitt oppdaget, også denne gang av Karl Johnson.

Afrika forbandt hun ingenting med. Men Bolivia …?

Peru!

En ekskursjon i studietiden, og …

Victor Tremont.

Ja, det var navnet. En biolog som hadde deltatt på en ekskursjon til Peru for å samle planter og jordprøver for mulig medisinsk bruk. For … hvilket selskap? Et farmasøytisk firma … Blanchard Pharmaceuticals!

Hun snudde seg mot datamaskinen igjen, logget seg raskt på Internett og foretok et søk på Blanchard. Hun fant det hun lette etter så å si omgående – i Long Lake, New York. Victor Tremont var nå direktør og operativ leder for firmaet. Hun løftet av røret og slo nummeret.

Det var søndag morgen, men store foretak hadde ofte telefonvakt også i helgene i tilfelle det skulle oppstå kritiske situasjoner. Og det gjaldt tydeligvis også Blanchard. Det var et levende menneske som svarte, og da Sophia spurte etter Victor Tremont, ble hun bedt om å vente litt. Hun trommet med fingrene på skrivebordsplaten og prøvde å styre sin utålmodighet og bekymring.

Etter flere klikk og pauser lød en annen stemme i den andre enden. Stemmen var nøytral og tonløs. «Hva er navnet, og hvorfor vil De snakke med dr. Tremont?»

«Mitt navn er Sophia Russell, og det gjelder en tur til Peru der vi traff hverandre.»

«Et øyeblikk.» Det ble stille igjen. Så: «Mr. Tremont kan snakke med deg nå.»

«Ms… . Russell?» Det hørtes ut som om han leste navnet på en blokk han hadde fått overlevert. «Hva kan jeg hjelpe deg med?» Stemmen var lav og behagelig, men allikevel myndig. Dette var helt tydelig en mann som var vant til å ta ledelsen og bestemme.

«Nå er det faktisk dr. Russell,» sa hun i en mild tone. «Du husker ikke navnet mitt, dr. Tremont?»

«Jeg kan dessverre ikke si at jeg gjør det. Men du nevnte Peru, og jeg har ingen problemer med å huske Peru. Var det ikke for tolv eller tretten år siden?» Han var ganske tilbakeholden med hva han sa i tilfelle hun var ute etter en jobb, eller det rett og slett var en form for spøk.

«Det er tretten år siden, og jeg husker deg meget godt.» Hun prøvde å legge an en lett og ledig tone. «Det jeg er interessert i, er perioden ved Caraiboelven. Jeg var medlem av en gruppe antropologistudenter fra Syracuse mens du samlet inn prøver på mulige fremtidige medikamenter. Jeg ringer for å spørre deg om det viruset du kom over i en av de isolerte stammene, de innfødte som de andre kalte apeblodfolket.»

I det store kontoret sitt i den andre enden av telefonlinjen gikk det et støt av frykt gjennom Victor Tremont, men like raskt undertrykte han følelsen. Han svingte skrivebordsstolen og så utover innsjøen som lå skimrende som kvikksølv i det tidlige morgenlyset. På den andre siden reiste tett furuskog seg ved bredden og klatret opp mot de høye fjellene i det fjerne.

Tremont var ubeskrivelig irritert over at hun hadde overrumplet ham med sin gode hukommelse som kunne vise seg å bli ødeleggende, og han fortsatte å svinge stolen fra side til side. Stemmen lød like forekommende. «Nå husker jeg deg. Den skarpe, unge blondinen som var så oppslukt av vitenskapen. Jeg lurte på om du virkelig kom til å bli antropolog eller ikke. Hva ble det til?»

«Jeg endte med en doktorgrad i cellulær og molekylær biologi. Det er nettopp derfor jeg trenger din hjelp. Jeg arbeider ved det militære forskningssenteret for infeksjonssykdommer i Fort Detrick. Vi har kommet over et virus som synes å ligne svært mye på det i Peru – en ukjent variant som forårsaker hodepine, feber og akutte pusteproblemer, og det kan drepe ellers friske mennesker i løpet av få timer ved at det fører til voldsomme blødninger i lungene. Ringer det noen bjeller, dr. Tremont?»

«Du kan kalle meg Victor, og nå tror jeg at jeg har fornavnet ditt på tungespissen … Susan … Sally … eller noe i den dur …?»

«Sophia.»

«Ja visst. Sophia Russell. Fort Detrick,» sa han som om han noterte det. «Det gleder meg at du ikke forlot vitenskapen. Det hender jeg ønsker at jeg hadde blitt værende på laboratoriet i stedet for å gå over til administrasjonen, men det er altfor sent å gjøre retrett nå.» Han humret lavt.

«Husker du det viruset?» spurte hun igjen.

«Nei. Jeg kan ikke si jeg gjør det. Jeg gikk over til salg og administrasjon kort tid etter ekskursjonen til Peru, og det er vel forklaringen på at jeg ikke kan erindre akkurat det du sikter til. Det begynner jo å bli lenge siden. Men etter det jeg kan huske av min molekylærbiologi, synes det scenarioet du antyder, å være heller usannsynlig. Du tenker kanskje på en rekke forskjellige virus vi hørte om i forbindelse med den ekskursjonen. Det manglet ikke på dem. Så mye husker jeg i alle fall.»

Hun presset frustrert røret mot øret. «Nei, jeg er sikker på dette om apeblodfolket, selv om jeg ikke var spesielt oppmerksom akkurat der og da. Men så hadde jeg da heller ikke trodd at jeg skulle ende som biolog – enda mindre innenfor cellulær og molekylær biologi. Like fullt har det festet seg i hukommelsen.»

«Apeblodfolket? Noe så underlig. Jeg er temmelig sikker på at jeg ville ha husket en stamme med et så spesielt navn.»

Sophias stemme ble med ett inntrengende. «Hør her, dr. Tremont. Dette er av vital betydning. Kritisk. Vi har nettopp fått inn tre virusprøver som ligner det jeg husker fra Peru. De innfødte hadde en kur som virket i åtti prosent av tilfellene – nemlig å drikke blod fra en spesiell ape. Det var vel akkurat dette som gjorde at jeg husket det.»

«Det ville ikke være så underlig, nei,» sa Tremont. Den nøyaktige hukommelsen hennes var skremmende. «Primitive indianere med en kur mot et dødelig virus? Men jeg vet ikke noe om dette,» løy han glatt. «Slik du beskriver det, ville jeg garantert ha husket det. Hva sier kollegene dine? Er det ingen av dem som har arbeidet i Peru?»

Hun sukket. «Jeg ville undersøke med deg først. Vi har mer enn nok av falske alarmer, og det er tross alt lenge siden den ekskursjonen til Peru for meg også. Men hvis du ikke husker det …» Stemmen hennes døde hen. Hun var inderlig skuffet. «Jeg er sikker på at det var et virus. Kanskje tar jeg kontakt med Peru. De må sitte inne med en oversikt over uvanlige, legende midler blant indianerne.»

Victor Tremont hevet stemmen en anelse. «Det er ikke sikkert det er nødvendig. Jeg førte dagbøker på alle mine turer på den tiden. Notater om plantene og mulige fremtidige medisiner. Kanskje kan jeg ha notert ned noe om viruset ditt også.»

Sophia fattet nytt håp. «Jeg setter stor pris på om du vil se etter. Med én gang.»

«Oi, oi.» Tremont humret vennlig. Nå hadde han henne. «Dagbøkene er lagret et eller annet sted hjemme. Sannsynligvis oppe på loftet. Kanskje i kjelleren. Jeg må få komme tilbake til saken i morgen.»

«Jeg er svært takknemlig for det, Victor. Kanskje mange andre også. Så snart du kan i morgen, er du snill. Du aner ikke hvor viktig dette kan vise seg å være.» Hun ga ham telefonnummeret sitt.

«Å, det aner meg nok,» sa Tremont i en overbevisende tone til henne. «Senest i morgen formiddag.»

Så la han på, svingte seg i stolen igjen og så ut på den lysnende innsjøen og de høye fjellene som med ett syntes å rage opp langt nærmere og mer illevarslende enn før. Han reiste seg og gikk helt bort til vinduet. Han var høy og middels kraftig bygd med et markert ansikt som naturen hadde behandlet pent. Som ung hadde nesen vært altfor stor, ørene altfor store og utstående, kinnene innsunkne og bleke, men utseendet hadde forandret seg radikalt, og han var blitt en mann med et svært tiltalende ytre. Han var nå i femtiårene, og ansiktet var ørneaktig, glatt og aristokratisk. Nesen hadde fått en perfekt størrelse – rett og kraftig, et meget passende, sentralt trekk for hans svært engelske ansikt. Med sin mørke hud og det tette, jerngrå håret tiltrakk han seg oppmerksomhet overalt der han dukket opp. Men han visste godt at det ikke var hans utseende og verdighet som folk fant tiltalende. Det var hans selvsikkerhet. Han utstrålte makt, og det var noe som mennesker med mindre selvtillit ikke kunne motstå.

Til tross for det han hadde lovet Sophia Russell, gjorde ikke Victor Tremont det minste for å bevege seg hjem. I stedet stirret han tomt mot fjellene og forsøkte å skyve anspentheten til side. Han var sint … og skrekkelig irritert.

Sophia Russell. Sophia Russell, for pokker!

Hvem skulle ha trodd det? Først hadde han ikke greid å dra kjensel på navnet. Oppriktig talt husket han ikke et eneste ett av navnene på noen av studentene i den ubetydelige, vesle gruppen. Han tvilte også på at noen av dem ville huske ham. Men det hadde altså Russell gjort. Hva slags hjerne var det som erindret slike detaljer? Trivialiteter var åpenbart av litt for stor betydning for henne. Han rystet opprørt på hodet. Hun var egentlig ikke noe problem. Bare til litt besvær. Like fullt måtte hun tas hånd om. Han låste opp den hemmelige skuffen på skrivebordet, tok frem en mobiltelefon og slo et nummer.

En følelsesløs stemme med svak aksent svarte. «Ja?»

«Jeg må snakke litt med deg,» sa Victor Tremont i en befalende tone. «Mitt kontor om ti minutter.» Han avsluttet samtalen og la telefonen på plass i skuffen igjen. Så løftet han av røret på den faste kontortelefonen. «Muriel? Skaff meg general Caspar i Washington.»