Robert Ludlum

Operasjon Tortugas

Oversatt av Roar Sørensen

Robert Ludlum

Operasjon Tortugas

Oversatt av Roar Sørensen

Til Norma og Ed Marcum —

for så mange ting.

Takk.

Innledning

20. mars 1944

Washington, D.C.

«David?»

Hun kom inn i rommet og ble stående og se på den høye offiseren som sto og stirret ut av hotellvinduet. Regnet silte ned over Washington.

Spaulding snudde seg. «Jeg beklager. Sa du noe?» Han så at hun holdt regnfrakken hans i hendene. Han så også det bekymrede uttrykket i øynene hennes — og frykten hun prøvde å skjule.

«Det er over,» sa hun lavt.

«Ja,» svarte han. «Det er over. Eller, det vil være over om en times tid.»

«Kommer de til å være der, alle sammen?» spurte hun idet hun kom mot ham og rakte ham regnfrakken.

«Ja. De har ikke noe valg… Jeg har ikke noe valg.» Spauldings venstre skulder var bandasjert. Armen lå i en svart fatle. «Kan du hjelpe meg på med den? Det ser ikke ut til at regnet har tenkt å gi seg med det første.»

Jean Cameron brettet motvillig ut regnfrakken og åpnet den.

Så stoppet hun og stirret på kragen på militærskjorten hans. Og deretter på jakkeslaget på uniformen.

Alle distinksjonene var borte. Det var bare en antydning til misfarging i tøyet der emblemene hadde vært.

Det var ingen striper eller stjerner som viste hvilken rang han hadde. Til og med initialene for landet han tjente, var borte.

Landet han hadde tjent.

Han så at hun hadde sett det.

«Det var slik jeg begynte,» sa han rolig. «Uten navn, uten rang, uten bakgrunn. Bare et nummer. Og en bokstav. Jeg vil at de skal huske det.»

Hun ble stående ubevegelig med frakken i hånden. «De kommer til å drepe deg, David.» Ordene var nesten uhørlige.

«Nei, det kommer de ikke til å gjøre,» sa han rolig. «Det vil ikke bli noen attentater, ulykker eller ordrer om å sende meg til Burma eller Dar-es-Salaam. Det er over. De kan ikke vite hva jeg har gjort.»

Han smilte og rørte ved ansiktet hennes. Det nydelige ansiktet. Hun trakk pusten dypt og hjalp ham forsiktig på med regnfrakken.

«Jeg skal ikke være redd,» sa hun med skjelvende stemme. «Jeg lovte deg det.»

Han gikk ut av Shoreham hotell og ristet på hodet til dørvakten som sto under baldakinen. Han trengte ikke drosje. Han ville gå. En lang tur. For å gi det glødende raseriet en sjanse til å dø ut.

Det ville bli den siste timen han ville bære uniformen så lenge han levde.

Uniformen som nå var blottet for distinksjoner.

Han ville åpne de tunge dørene til Krigsdepartementet og oppgi navnet sitt til militærpolitiet i vakten.

David Spaulding.

Det var alt han skulle si. Men det ville være nok. Ingen ville prøve å stoppe ham. Ingen ville si noe.

Det ville bli gitt lavmælte ordrer om å la ham få fortsette nedover de grå korridorene til et umerket rom.

Ordren ville allerede ligge hos sikkerhetssjefen når han kom, fordi en annen ordre var blitt gitt. En ordre som ingen kunne spore. Som ingen kunne forstå…

Påsto de. Opprørt.

Men ingen var så opprørt som ham.

Det var også noe de visste, de ukjente mennene.

I det umerkede rommet ville han på nytt bli konfrontert med de navnene som ikke hadde betydd noe som helst for ham bare for noen måneder siden. Navn som nå var blitt symboler på et svik så bunnløst at det var nær ved å drive ham fra vettet.

Howard Oliver.

Jonathan Craft.

Walter Kendall.

Navnene i seg selv var uskyldige. De kunne ha tilhørt hundre tusenvis av mennesker. De var så… så amerikanske.

Likevel hadde disse navnene, disse mennene, nesten gjort ham gal.

De ville være der i det umerkede rommet, og han skulle minne dem om dem som ikke var der.

Erich Rhinemann. Buenos Aires.

Alan Swanson. Washington.

Franz Altmüller. Berlin.

Andre symboler. Andre tråder…

Det bunnløse sviket han var blitt kastet inn i av fiender.

Hvordan i himmelens navn hadde det skjedd?

Hvordan kunne det ha skjedd?

Men det hadde skjedd. Og han hadde skrevet ned alle fakta, slik han kjente dem.

Skrevet dem ned og lagt papirene i en dokumentmappe i en bankboks i et bankhvelv i Colorado.

Papirer som det var umulig å spore. Umulig å finne. De skulle ligge nedlåst i tusen år, fordi det var best slik.

Hvis ikke mennene i det umerkede rommet tvang ham til å foreta seg noe annet.

Hvis de gjorde det, hvis de tvang ham, da ville millioner av mennesker få prøvd sin forstand. Hele verden ville reagere.

Lederne ville bli pariaene.

Slik han var en paria nå.

Et nummer. Og en bokstav.

Han gikk opp trappen til Krigsdepartementet mellom de gyllenbrune steinsøylene. Søylene symboliserte ikke styrke for ham nå lenger.

Bare avmakt.

Han gikk gjennom de dobbelte dørene og bort til vaktrommet, som var bemannet av en middelaldrende oberstløytnant og to sersjanter.

«Spaulding, David,» sa han rolig.

«ID-papirene Deres.» Obersten så på skuldrene på regnfrakken hans, og deretter på kragen. «Spaulding…»

«Mitt navn er David Spaulding. Kilde Fairfax,» gjentok David lavt. «Sjekk papirene dine, soldat.»

Oberstløytnanten så rasende opp. Så gikk raseriet gradvis over til forvirring. For Spaulding hadde ikke snakket med skarp stemme, han hadde ikke engang vært uhøflig.

En av sersjantene stakk et papir i hånden på oberstløytnanten. Oberstløytnanten kastet et blikk på det.

Så kikket han opp på David igjen — og vinket ham raskt videre.

Spaulding kunne føle blikkene i nakken idet han gikk nedover den grå korridoren med regnfrakken over armen. Han visste at alle la merke til de avrevne distinksjonene. Noen gjorde nølende honnør.

David så bare rett fremfor seg, uten å reagere.

Noen snudde seg. Andre stirret på ham fra åpne dører.

Dette var… offiseren, sa blikkene. De hadde hørt ryktene, ryktene som ble hvisket i alle kroker. Dette var mannen.

Noen hadde gitt en ordre.

Mannen.

Prolog

8. september 1939

New York City

De to militæroffiserene så gjennom glassveggen på de uformelt kledde mennene og kvinnene som satt i det andre rommet. Rommet som offiserene satt i, var mørkt. De hadde tatt av seg luene. Uniformene var krøllete.

Et rødt lys ble tent, og lyden av et orgel tordnet plutselig ut fra de to høyttalerne som sto på gulvet foran glassveggen i det mørke rommet. Orgelbruset ble etterfulgt av lyden av hunder som ulte i det fjerne. Så hørtes en stemme — en dyp, truende stemme som snakket til akkompagnement av orgelbruset og de ulende hundene.

«Hvor enn det finnes galskap, hvor enn ropene fra de hjelpeløse kan høres, der vil du finne Jonathan Tyne — ventende, liggende på lur i skyggene, klar til å kjempe mot helvetes onde krefter. De synlige og de usynlige…»

Plutselig hørtes et gjennomtrengende skrik av redsel. Offiserene så at den tykke kvinnen i det andre rommet blunket til den kortvokste mannen med de tykke brillene som hadde lest fra et maskinskrevet manuskript. Deretter gikk hun vekk fra mikrofonen mens hun tygget på en tyggegummi.

Den dype stemmen fortsatte.

«I kveld kommer Jonathan Tyne den fortvilte Lady Ashcroft til unnsetning. Hennes ektemann forsvant i tåken på det skotske høylandet nøyaktig ved midnatt for tre uker siden. Og hver natt nøyaktig klokken tolv høres ulingen fra usynlige hunder gjennom disen over de øde moene. Det virker som om de utfordrer mannen som nå går inn i tåken. Det ondes fiende. Lucifers Nemesis. Den reddende engel for mørkets hjelpeløse ofre…»

Orgelbruset steg til et nytt crescendo, og lydene av de bjeffende hundene ble enda høyere.

Den eldste offiseren, en oberst, kikket på sidemannen, en løytnant. Den yngre mannen stirret på gruppen av likegyldige skuespillere inne i det opplyste studioet. Øynene hans uttrykte bekymring.

Obersten blunket. «Interessant, ikke sant?»

«Hva? Å, ja, sir. Veldig interessant. Hvem av dem er det?»

«Den høye fyren i hjørnet. Han som leser avisen.»

«Spiller han Tyne?»

«Hvem? Å, nei, løytnant. Han har bare en birolle, tror jeg. På en spansk dialekt.»

«En birolle, på en spansk dialekt.» Løytnanten gjentok oberstens ord. Stemmen var nølende. Han så forvirret ut. «Tilgi meg, sir. Jeg er litt forvirret. Hva gjør vi her egentlig? Hva gjør han her? Jeg trodde han var bygningsingeniør.»

«Det er han.»

Orgelmusikken ble dempet til pianissimo, og lyden av de ulende hundene ble langsomt borte. Nå hørtes en annen stemme, en lysere, vennligere stemme.

«Pilgrim. Såpen som dufter av blomster i mai. Maiblomst-såpen. Pilgrim gir dere enda en gang… ’Jonathan Tynes eventyr’.»

Den tykke korkdøren til det mørke rommet gikk opp, og en skallet mann i dress kom inn. Han hadde en manilakonvolutt i den venstre hånden. Den høyre rakte han frem mot obersten. Han snakket dempet og rolig, men hvisket ikke. «Hei, Ed. Hyggelig å se deg igjen. Jeg behøver vel ikke å si at jeg ble litt overrasket da du ringte.»

«Ja, du gjorde vel det. Hvordan går det, Jack? Løytnant, dette er John Ryan, tidligere major John N. M. I. Ryan i Sjette Korps.»

Løytnanten reiste seg.

«Bare sett deg igjen, du, løytnant,» sa Ryan og håndhilste på den yngre offiseren.

«Hyggelig å treffe Dem, sir. Takk, sir.»

Ryan gikk rundt raden av svarte skinnstoler og satte seg ved siden av obersten rett foran glassveggen. Orgelmusikken bruste ut av høyttalerne igjen, til akkompagnement av de ulende hundene.

«Hvordan går det med Jane?» spurte Ryan. «Og ungene?»

«Hun hater Washington. Det samme gjør gutten. De ville heller vært på Oahu. Men Cynthia har funnet seg godt til rette. Hun elsker byen. Hun er atten nå.»

«Hva med deg? Washington er vel ikke så ille?»

«Nei, men ingen vet at jeg er her.»

«Å?»

«G-2.»

«Ja, jeg skjønte det.»

«Du ser ut til å trives.»

«Ja, jeg må vel innrømme at jeg gjør det.»

Ryan smilte litt keitet. «Ti andre fyrer i byrået kunne gjort det jeg gjør… bedre. Men de har ikke Point å vise til. Jeg er et slags byråsymbol.»

«Tullprat. Du har alltid vært den beste. De pleide til og med å henvise kongressmedlemmene til deg.»

«Du smigrer meg. Jeg tror i alle fall det.»

«Iiik!» Den tykke skuespillerinnen, som fremdeles tygget på tyggegummien, skrek i den ene mikrofonen. Deretter tok hun et skritt tilbake og ga en tynn, feminint utseende skuespiller et klaps på baken for å minne ham om at det var hans tur til å snakke.

«Mye skriking der inne,» bemerket obersten.

«Og hundeglam og orgelmusikk og en helvetes mye stønning og tung pusting. ’Tyne’ er det mest populære programmet vårt.»

«Jeg må innrømme at jeg har hørt på det. Ja, ikke bare jeg, men hele familien. Helt siden vi kom tilbake.»

«Du vil ikke tro det hvis jeg forteller deg hvem som skriver mesteparten av manuskriptet.»

«Hva mener du?»

«En Pulitzer-lyriker. Under et annet navn, selvfølgelig.»

«Det høres merkelig ut.»

«Langt ifra. Det dreier seg om å overleve. Vi betaler. Du tjener ikke penger på lyrikk.»

«Er det derfor han er der?» Obersten nikket mot den høye, mørkhårede mannen som hadde lagt fra seg avisen, men som fremdeles sto i det ene hjørnet og lente seg mot den hvite korkveggen.

«Har ikke peiling. Jeg mener, jeg visste ikke hvem han var. Det vil si, jeg visste hvem han var, men jeg visste ikke noe om ham. Ikke før du ringte.» Ryan ga obersten manilakonvolutten. «Her er listen over programmene og byråene han har jobbet for. Jeg ringte rundt og sa vi hadde ham i kikkerten for en hovedrolle. Hammerts bruker ham en hel del…»

«Hvem?»

«De driver stort. De har cirka femten programmer. Serier både på dagtid og kveldstid. De sa at han var til å stole på. Ingen problemer. Det virker som om han brukes utelukkende til dialekter. Og andre språk, når det er behov for det.»

«Tysk og spansk.» Det var ikke et spørsmål.

«Det stemmer.»

«Bare at det ikke er spansk, men portugisisk.»

«Hvem kan høre forskjell? Du vet hvem hans foreldre er?»

«Richard og Margo Spaulding. Konsertpianister, berømte både i England og på kontinentet. Nåværende status: Pensjonister i Costa del Santiago i Portugal.»

«Men de er egentlig amerikanere, ikke sant?»

«Jo, i høyeste grad. De passet på at sønnen ble født her. Og de lot ham gå på amerikanske skoler, uansett hvor de bodde.»

«Hvorfor Portugal?»

«Hvem vet? De hadde sitt gjennombrudd i Europa, begge to, og bestemte seg for å bo der. Noe jeg tror vi kommer til å bli svært takknemlige for. De kommer bare hit for å holde konserter, noe som ikke skjer så ofte lenger. Visste du at han er bygningsingeniør?»

«Nei, det gjorde jeg ikke. Det var interessant.»

«Interessant? Bare ’interessant’?»

Ryan smilte. Han hadde et trist uttrykk i øynene. «Vel, det er jo ikke blitt reist så mange bygninger de siste årene. Etterspørselen etter ingeniører er ikke akkurat så stor for tiden, bortsett fra i CCC og NRA.» Han nikket mot skuespillerne inne i studioet. «Vet du hva slags folk som er der inne? En advokat som ikke greier å skaffe seg klienter som kan betale for seg, en Rolls-Royce-direktør som har vært arbeidsløs siden 1938, og en tidligere senator som gjennom sin forrige kampanje ikke bare mistet jobben, men også en rekke mulige arbeidsgivere. De tror han er kommunist. Det er ingen grunn til å lure seg selv, Ed. Depresjonen er ikke på langt nær over. Disse folkene er heldige. De har gjort karriere av sine hobbyer.»

«Hvis jeg gjør min jobb, vil ikke hans karriere vare lenger enn en måneds tid til.»

«Jeg regnet med at det gjaldt noe slikt. Det bygger seg opp til storm, hva? Vi kommer til å gå med snart. Hvor har du tenkt å bruke ham?»

«I Lisboa.»

Spaulding skjøv seg vekk fra den hvite studioveggen og fant frem manuskriptet med replikkene sine på veien bort til mikrofonen.

Pace betraktet ham nysgjerrig gjennom glassveggen. Han lurte på hvordan stemmen hans ville høres ut. Han la merke til at de andre skuespillerne så på ham med ærefrykt i blikket. Ingen smilte. Ingen blunket. Til og med den tykke kvinnen sto helt stille og betraktet Spaulding. Hun tygget ikke lenger på tyggegummien.

Så skjedde det.

Spaulding smilte, og de andre — selv den tynne, feminine mannen som var midt i en lang monolog — svarte med brede smil og nikk. Den tykke kvinnen blunket.

Et merkelig øyeblikk, tenkte oberst Pace.

Spauldings dype stemme lød gjennom høyttalerne. Han spilte en lege som var så gal at det grenset til det komiske. Det ville vært komisk, tenkte Pace, hvis det ikke hadde vært for Spauldings myndige stemme. Pace visste ikke noe om skuespillerkunst, men han visste når en mann var overbevisende.

Spaulding var overbevisende.

Og det ville bli nødvendig i Lisboa.

Spaulding var ferdig med sine replikker i løpet av et par minutter. Den tykke kvinnen skrek igjen, og Spaulding gikk tilbake til hjørnet og plukket opp den sammenbrettede avisen som han hadde lagt fra seg på gulvet. Han lente seg mot veggen og fant frem en blyant fra lommen. Det virket som om han ga seg i kast med kryssordet i The New York Times.

Pace greide ikke å ta blikket fra Spaulding. Det var viktig at han dannet seg et så godt inntrykk av ham som overhodet mulig. Han prøvde å legge merke til de små detaljene: Hvordan han gikk, hvordan han brukte øynene, klærne, klokken, skoene, om de var pusset, om hælene var slitt — alt som kunne ha betydning for den oppgaven de hadde tiltenkt ham.

Pace sammenlignet så disse synsinntrykkene med arkivmappen som lå i skuffen på kontoret hans i Washington.

Navnet hans hadde dukket opp første gang i arkivene til Hærens Ingeniørkorps. Spaulding, som hadde visst at det bare var et spørsmål om tid før han ville bli innkalt, hadde bedt om å bli knyttet til et utfordrende byggeprosjekt, slik at han kunne gjøre mest mulig nytte for seg. Han hadde fylt ut de nødvendige skjemaene og fått beskjed om at hæren ville kontakte ham. Det var seks uker siden, og ingen hadde gjort det. Det var ikke det at Ingeniørkorpset ikke var interessert. Det var de. Det gikk rykter om at det bare var snakk om dager før Kongressen ville vedta loven om tvungen verneplikt. Dette betydde at militærleirene over hele landet ville måtte utvides radikalt, noe som igjen innebar et enormt behov for ingeniører — spesielt bygningsingeniører med Spauldings kvalifikasjoner.

Men toppene i Ingeniørkorpset visste om letingen som ble foretatt av Krigsdepartementets etterretningstjeneste.

En stille, forsiktig leting. Det var ikke rom for feil.

Derfor sendte de Spauldings søknadsskjemaer til G-2, og fikk beskjed om å holde fingrene av fatet.

Mannen de søkte måtte ha tre grunnleggende kvalifikasjoner: Han måtte være ingeniør og snakke flytende tysk og portugisisk.

Mannen i Lisboa ville trenge alle disse tre grunnleggende kvalifikasjonene i den forestående krigen som USA ville bli nødt til å utkjempe.

Visse menn — og kvinner — reiste frem og tilbake gjennom fiendtlig territorium og hadde sine baser i nøytrale land. Det var disse menneskene mannen i Lisboa ville få ordre om å bruke, før andre brukte dem.

Disse, pluss de han selv ville trene opp. Spionenheter. Små grupper bestående av flerspråklige agenter som han ville sende gjennom Frankrike til den tyske grensen for å observere og for å drive sabotasje.

Britene var enige i at det var behov for en slik amerikaner i Lisboa. De innrømmet sin portugisiske svakhet. De hadde rett og slett vært der for lenge, for åpenlyst. Dessuten var MI-5 infiltrert.

Lisboa måtte bli et amerikansk prosjekt.

Hvis en slik amerikaner kunne finnes.

Pace stirret fremdeles på den høye, slanke mannen, som nå hadde lagt fra seg avisen og betraktet de andre skuespillerne rundt mikrofonene med et humoristisk glimt i øynene. Pace tenkte på de opplysningene Mandel hadde gitt ham.

Mandel hadde vært nevnt på søknadsskjemaet under rubrikken «Referanser». Han var advokat, og foreldrenes konsertmanager. Den oppgitte adressen på skjemaet ledet ham til et lite kontorlandskap i Chrysler-bygningen.

«David har vært som en sønn for meg,» sa Mandel til Pace. «Men det går jeg ut fra at du vet.»

«Hvorfor det? Jeg vet bare det jeg har lest i søknadsskjemaet hans. I tillegg til det har jeg bare hans akademiske rulleblad og noen attester å holde meg til.»

«La oss si at jeg har ventet deg. Eller en som deg.»

«Unnskyld?»

«David tilbrakte mange år i Tyskland. Du kan nesten si at han vokste opp der.»

«Ifølge søknaden og opplysningene i passet, har han også bodd i London og i Costa del Santiago i Portugal.»

«Jeg sa nesten. Han snakker flytende tysk.»

«Portugisisk også, så vidt jeg har forstått.»

«Det stemmer. Og spansk. Jeg visste ikke at en manns innrullering i Hærens Ingeniørkorps pleide å påkalle en obersts interesse.» Mandel smilte. «Og at man tok seg bryet med å granske passet hans.»

«Det er tydelig at du har forberedt deg på mitt besøk. De fleste oppfatter slike ting som ren rutine.»

«De fleste har ikke vært jøder i tsarens Kijev. Si meg nå hva det er du vil vite.»

«Har du fortalt Spaulding at du har ventet oss? Eller noen…»

«Selvfølgelig ikke,» avbrøt Mandel vennlig. «Som jeg sa, så er han som en sønn for meg. Jeg kunne ikke drømme om å sette ham på slike tanker.»

«Det gjør meg lettet. Det behøver jo ikke å komme noe ut av dette.»

«Men du håper det.»

«Ja, for å være helt ærlig, så gjør jeg det. Men det er en god del spørsmål vi må ha svar på først. Bakgrunnen hans er ikke bare uvanlig, den er også svært motsetningsfylt. For det første er det jo unektelig noe rart at sønnen til to berømte musikere… Jeg mener…»

«Konsertpianister.»

«Ja, nettopp. Konsertpianister. Er det ikke litt underlig at sønnen deres går hen og blir ingeniør? Og at han så, til tross for denne bakgrunnen, tjener til livets opphold som radioskuespiller? Dette gjenspeiler etter min mening en viss ustabilitet.»

«Dere amerikanere vil at det for enhver pris skal være samsvar i alt. Jeg ville egne meg dårlig som nervekirurg. Du ville kanskje kunne blitt en god pianist, men jeg tviler på at jeg noensinne ville ha representert deg i Covent Garden. Spørsmålet lar seg meget enkelt besvare. Og kanskje er ordet stabilitet selve kjernen. Har du noen anelse, noe begrep om hvordan livet til en konsertpianist arter seg? Ren galskap. David levde i denne verdenen i nesten tyve år. Jeg tror — nei, jeg tror ikke, jeg vet — at han hatet den. Men folk har så lett for å overse de egenskapene som er typiske for en musiker. Egenskaper som lett går i arv. En stor musiker er ofte, på sin spesielle måte, en meget dyktig matematiker. Ta Bach, for eksempel. Han var et matematisk geni.»

Ifølge Mandel hadde Spaulding bestemt seg for hva han skulle bli da han gikk andre året på college. Det solide og varige som knyttet seg til ingeniøryrket, kombinert med et særdeles høyt krav om presisjon i alle beregninger, ble både et svar på og en flukt fra konsertlivets omskiftelige tilværelse. Men Spaulding hadde også arvet foreldrenes trang til uavhengighet og anerkjennelse — noe som ikke var så lett å oppnå for en nyutdannet ingeniør i et stort firma i New York i slutten av 1930-årene. Det var rett og slett ikke nok å gjøre — eller kapital til å gjøre det med.

«Han sluttet og tok i stedet oppdrag for en rekke forskjellige entreprenører,» fortsatte Mandel. «Han ble mer uavhengig på denne måten. Han hadde ingen bånd. Han kunne reise. Han jobbet både i Midtvesten og i Canada. Etter halvannet år vendte han tilbake til New York. Han hadde ikke tjent så mye som han hadde håpet, og han hadde egentlig aldri fått gjøre så mye helt på egen hånd.»

«Og på en eller annen måte ledet dette ham til radioen?»

Mandel hadde ledd og lent seg tilbake i stolen. «Som du sikkert vet, oberst Pace, så har jeg spredt mine investeringer. Konsertscenen og en europeisk krig — som vi snart vil bli trukket med i — er ingen god kombinasjon. Mange av mine klienter har valgt andre karrierer, og det er ikke så rent få som har funnet veien til radioen, der betalingen i de fleste tilfeller er svært god. David så denne muligheten raskt, og jeg hadde ingen innvendinger. Han har, som du også sikkert vet, gjort det meget godt.»

«Men han er ikke utdannet skuespiller.»

«Nei, det er han ikke. Men han er i besittelse av noe annet. Tenk deg om. De fleste barn til berømte kunstnere, kjente politikere eller ekstremt rike mennesker, for den saks skyld, har det. De har lett for å opptre i offentlige sammenhenger. De er selvsikre. De er blottet for nerver. De har tross alt vært vant til å være i offentlighetens søkelys helt fra de var små. David har i hvert fall det. Og, i likhet med sine foreldre, har han et meget godt øre både når det gjelder musikk og språklige rytmer. Dessuten spiller han ikke, han leser.»

Det var utelukkende penger som hadde fått Spaulding til å begynne i radioen. Han var vant til et luksuriøst liv. I en tid da entreprenører fant det vanskelig å bevilge seg mer enn hundre dollar i uken, tjente Spaulding tre eller fire ganger så mye bare på sine opptredener i radioen.

«David ønsker bare å legge seg opp nok penger til å kunne starte sitt eget firma,» sa Mandel. «Hvis da ikke begivenhetene i Europa forandrer disse planene. Han er ikke blind. Alle som kan lese aviser, må forstå at vi vil bli trukket med i krigen.»

«Synes du vi burde blande oss inn?»

«Jeg er jøde. Etter min mening har vi allerede ventet altfor lenge.»

«Denne Spaulding, du har beskrevet ham som en meget ressurssterk og oppfinnsom mann.»

«Jeg har bare fortalt deg det en rekke andre vil kunne fortelle deg. Det er du som har trukket denne konklusjonen, ikke jeg. Men jeg har ikke fortalt deg alt.» Pace husket at Mandel på dette tidspunktet hadde reist seg, unngått å møte blikket hans og begynt å gå frem og tilbake på kontoret. Pace visste av erfaring at han nå ville ramse opp en rekke negative ting som ville diskvalifisere «sønnen». «Du er sikkert blitt slått av Davids selvopptatthet etter det jeg har fortalt deg,» sa Mandel. «I forretningslivet er dette en god egenskap. Det var også grunnen til at jeg avviste dine bekymringer med hensyn til ’manglende stabilitet’. Men det ville være galt av meg å legge skjul på at David er usedvanlig sta og egenrådig. Jeg tror ikke han vil bli noen god soldat. Han liker ikke å ta imot ordrer. Han er egoistisk og vanskelig å disiplinere. Det gjør meg vondt å si dette. Jeg er nemlig svært glad i ham.»

Men jo mer Mandel hadde fortalt ham, desto mer overbevist var Pace blitt om at de hadde funnet den rette mannen. Han trodde ikke et ord av det Mandel sa om Spauldings unormalt egoistiske og egenrådige natur. Men om bare halvparten var sant, så var ikke dette til noen ulempe for den oppgaven de hadde tiltenkt ham. Det var tvert om en stor fordel.

Det var nettopp slike egenskaper de ønsket at deres mann i Lisboa skulle ha.

8. oktober 1939

Fairfax, Virginia

Det var ingen navn.

Bare tall og bokstaver.

Tall fulgt av bokstaver.

To-Seks-B. Tre-Fem-Y. Fem-En-C.

Ingen personopplysninger, ingen referanser til koner, barn, fedre, mødre, land, byer, fødesteder, skoler eller universiteter. Bare kropper og hjerner.

Området besto av hundre hektar med tett skog, åsrygger, fjell, strie elver og forræderiske sumper. Det lå dypt inne i Virginias villmark og var avgrenset av et tre meter høyt elektrisk gjerde. For hver fjerde meter var det satt opp skilt som advarte ubudne gjester mot å komme nærmere. Det var ikke bare strengt forbudt å prøve å forsere gjerdet, det var livsfarlig.

Terrenget var så variert som det var mulig å finne så nær Washington, og treningsfeltene var tilpasset topografien på en beundringsverdig måte. Den eneste inngangen til det enorme området besto av en enslig port i den nordlige delen. Over porten, mellom de to vakthusene, hang et metallskilt med ordlyden:

FELTOMRÅDE HOVEDKVARTER — FAIRFAX

Ingen nærmere beskrivelse var angitt, ingen hint om hva som foregikk inne på området.

Begge vakthusene var forsynt med de samme Adgang Forbudt-skiltene som var satt opp for hver fjerde meter langs gjerdet. Det var ikke rom for misforståelser.

Ingen rom for feil.

David Spaulding hadde fått en identitet — sin Fairfax-identitet. Han var To-Fem-L.

Ingen navn. Bare et nummer fulgt av en bokstav.

To-Fem-L.

Denne koden betydde at treningen skulle vært fullført den femte dagen i den andre måneden. Bestemmelsessted: Lisboa.

Det var utrolig. Et totalt nytt levesett skulle innlæres i løpet av fire måneder.

«Du kommer sannsynligvis ikke til å klare det,» sa oberst Edmund Pace.

«Jeg er ikke sikker på om jeg har lyst til å klare det,» hadde Spaulding svart.

Men en del av treningen gikk ut på å motivere kandidaten. Motivasjonen skulle være dyp, ekte og rotfestet. Enhver tvil måtte ryddes av veien. Men det måtte skje innenfor den psykologiske virkeligheten slik kandidaten opplevde den.

Den amerikanske regjeringen lot ikke flaggene vaie og tutet ikke To-Fem-L ørene fulle av patriotisk svada. Det ville ikke ha hatt noen hensikt. Han hadde vokst opp i utlandet i et sofistikert, internasjonalt miljø. Han snakket fiendens språk, han kjente dem som mennesker — som drosjesjåfører, kjøpmenn, bankierer og advokater — og det var bare noen få av dem som delte nazismens ekstreme ideer. De var i stedet «fordømte idioter som lot seg lede av psykopatiske kriminelle». Lederne var fanatikere, og bevisene for deres ugjerninger var overveldende. Det var dette Fairfax prøvde å innpode i ham.

De var kriminelle.

Psykopater.

Og så var det Adolf Hitler.

Adolf Hitler drepte jøder. Tusenvis av jøder. Ja, millioner av jøder ville snart vil drept, om man skulle feste lit til hans endelige løsning.

Aaron Mandel var jøde. Hans andre «far» var jøde — mannen han var mer glad i enn sin biologiske far.

Det var ikke så vanskelig å få Spaulding til å hate de fordømte idiotene — drosjesjåførene, kjøpmennene, bankierene og advokatene — under de rådende forholdene.

I tillegg til denne meget rasjonelle tilnærmelsesmåten brukte Fairfax også et annet psykologisk «våpen».

Alle kandidatene hadde en spesiell karakteregenskap som var en av de viktigste forutsetningene for å bli akseptert:

Et høyt utviklet konkurranseinstinkt.

Det var ingen som la skjul på at arroganse var en egenskap man ønsket velkommen i Fairfax-leiren.

Det ble imidlertid oppdaget at Spaulding hadde en svakhet. Han var meget selvsikker, uavhengig og svært tilpasningsdyktig. Likevel hadde To-Fem-L en svakhet: Han nølte for lenge med å utnytte en fordel; han nølte for lenge med å drepe når oddsene var på hans side.

Oberst Pace så denne svakheten den tredje treningsuken. To-Fem-Ls rettferdighetssans ville aldri duge i Lisboa.

Pace visste hva som måtte gjøres.

Den mentale justeringen ville bli foretatt gjennom den fysiske prosessen.

Kurset ble kalt «Selvforsvar» og var det tøffeste Fairfax hadde å by på. Her lærte kandidatene alt om hvordan de skulle forsvare seg med kniver, kjettinger, ståltråder, nåler, fingrer, knær og albuer.

Reaksjon, reaksjon, reaksjon.

To-Fem-L hadde gjort store fremskritt. Til tross for sin høyde og størrelse, var han svært hurtig, og han hadde en meget god koordinasjonsevne. Fremgangen måtte derfor forpurres litt. To-Fem-L måtte ydmykes. Han måtte lære hvor viktig det var å utnytte alle naturlige fordeler.

En lærdom som helst burde komme fra lavere, mer arrogante menn.

Pace «lånte» de beste kommandosoldatene britene hadde i uniform. De ble fløyet til USA med militærfly: Tre forvirrede «spesialister» som ble smuglet inn på området, der de fikk sine instrukser i all hemmelighet.

«Gjør livet surt for To-Fem-L.»

Det gjorde de. I uke etter uke.

Helt til de ikke kunne gjøre det utstraffet lenger.

Spaulding nektet å goda ydmykelsen. Han var i ferd med å bli like dyktig som «spesialistene».

Pace fikk de oppmuntrende rapportene på sitt kontor i Krigsdepartementet.

Alt gikk etter planen.

Ukene ble til måneder. To-Fem-L ble grundig drillet i alt som hadde med våpenbruk, sabotasjevirksomhet og spionasje å gjøre. Og han viste hele tiden jevn fremgang. Hver gang det virket som om han slappet litt av og begynte å bli for arrogant og selvsikker, fikk «spesialistene» på Selvforsvarskurset beskjed om å sette inn sine «mottrekk». Den psykologiske nøkkelen lå i den kontrollerte, fysiske ydmykelsen.

Alt gikk etter planen.

«Det ser ut til at du kommer til å klare det likevel,» sa Pace.

«Jeg er ikke sikker på hva jeg har klart,» svarte David i sin første løytnantsuniform, over en drink i baren på Mayflower. Så lo han lavt. «Men hvis jeg ble bedt om å avlegge eksamen i faget Avanserte kriminelle aktiviteter, så tror jeg nok jeg skulle klare meg bra.»

To-Fem-Ls opplæring ville være avsluttet om ti dager. Hans fireogtyve timer lange permisjon fra leiren var egentlig i strid med reglementet, men Pace hadde insistert. Han måtte snakke med Spaulding.

«Bekymrer det deg?» spurte Pace.

Spaulding så på obersten over det lille bordet. «Det hadde det sikkert gjort, om jeg hadde gitt meg tid til å tenke over det. Bekymrer det ikke deg?»

«Nei. Fordi jeg forstår grunnene.»

«Jeg gjør også det.»

«De vil bli lettere å forstå i felten.»

«Sikkert.»

Pace så undersøkende på Spaulding. Som ventet hadde han forandret seg. Det myke draget i ansiktet var borte og erstattet med et besluttsomt uttrykk. Forandringen var ikke fullstendig ennå, men den var kommet lenger enn de kunne våget å håpe på.

«Er du ikke imponert over at Fairfax har gitt deg en grad? Det tok meg atten måneder å få de stripene.»

«Det blir et spørsmål om tid igjen. Jeg har ikke hatt tid til å tenke over det. Jeg har ikke hatt på meg denne uniformen før i dag. Jeg synes den er ukomfortabel.»

«Bra. Ikke bli vant til den.»

«Det var da en merkelig ting å si.»

«Hvordan føler du deg?» avbrøt Pace.

David så på obersten, og det myke draget i ansiktet vendte tilbake for et kort øyeblikk. «Jeg er ikke sikker… Det føles som om jeg er blitt satt sammen på et samlebånd i rasende fart — hvis du skjønner hva jeg mener.»

«Det er ingen dårlig beskrivelse. Bortsett fra at det ikke var så mange deler som manglet da du kom til fabrikken.»

Spaulding rørte svakt på glasset. Han stirret på de flytende isbitene og deretter på Pace. «Jeg skulle ønske jeg hadde kunnet ta det som en kompliment,» sa han lavt. «Men det tror jeg ikke at jeg kan. Jeg kjenner de folkene jeg har trent sammen med. Det er litt av en gjeng.»

«De er svært godt motivert.»

«Europeerne er like gale som dem de ønsker å slåss mot. Men de har også sine grunner. Jeg har ingen rett til å trekke deres motiver i tvil.»

«Vel,» avbrøt obersten, «vi har ikke så mange amerikanere ennå.»

«De dere har, hadde kanskje passet bedre i et fengsel.»

«De er ikke militære.»

«Det visste jeg ikke,» sa Spaulding og smilte. «Selvfølgelig er de ikke det.»

Pace var irritert på seg selv. Det var en bagatellmessig indiskresjon, men like fullt en indiskresjon. «Det er ikke viktig. Du er ferdig om ti dager. Da kan du ta av deg uniformen. For å si det som det er, så skulle de aldri ha gitt deg den. Men dette er fremdeles litt nytt for oss. Det er ikke så lett å forandre på innarbeidede regler i det militære.» Pace drakk og unnvek Spauldings blikk.

«Jeg trodde jeg skulle være militærattaché i ambassaden.»

«Offisielt, ja. I virkeligheten er det bare en del av dekket ditt. Du skal ikke bære uniform. Vi synes ikke du skal gjøre det. Aldri.» Pace satte glasset ned på bordet og så på David. «Du greide å skaffe deg en svært trygg og behagelig jobb på grunn av din bakgrunn, dine språkkunnskaper og familieforbindelser. Eller for å si det litt mer brutalt: Du løp så fort bena kunne bære deg da du mente det var en mulighet for at du ville havne i det virkelige militæret.»

Spaulding tenkte seg om litt. «Det kan nok være så. Hvorfor bekymrer det deg?»

«Fordi bare én mann på ambassaden vil kjenne sannheten. Han vil identifisere seg. Etter en stund vil kanskje andre fatte mistanke. Men de vil ikke vite noe. Ikke ambassadøren, ikke personalet. Det jeg prøver å fortelle deg, er at du ikke vil bli særlig populær.»

David lo lavt. «Vel, jeg får bare håpe du rekker å overflytte meg før jeg blir lynsjet.»

Paces svar kom raskt. «Andre vil bli overflyttet. Ikke du.»

Spaulding så obersten inn i øynene. «Jeg forstår ikke.»

«Jeg vet ikke hvor mye jeg kan si om det.» Pace satte drinken ned på det lille cocktailbordet. «Du blir nødt til å begynne i det små, og være ytterst forsiktig. Britenes MI-5 har gitt oss noen navn — ikke mange, men mange nok til at vi har noe å begynne med. Du blir imidlertid nødt til å bygge opp ditt eget nettverk. Finne folk som bare vil ha kontakt med deg, ingen andre. Dette vil føre med seg mye reising. Vi mener du bør konsentrere deg om den nordlige delen av landet, og over grensen til Spania. Baskerland, der folk stort sett er anti-falangister. Vi tror at fluktrutene vil gå gjennom områdene sør for Pyreneene. Vi prøver ikke å lure oss selv. Maginotlinjen vil ikke holde. Frankrike vil falle.»

«Herregud,» avbrøt David lavt. «Dere har tenkt langt.»

«Det er stort sett det eneste vi gjør. Det er derfor vi har Fairfax.»

Spaulding lente seg tilbake i stolen. «Jeg forstår behovet for å etablere et eget nettverk. Det tror jeg at jeg skal klare. Det er jo det mye av opplæringen har gått ut på. Men dette er første gang jeg hører om Nord-Spania, om de baskiske områdene. Og jeg kjenner landet.»

«Det kan hende vi tar feil. Det er bare en teori. Det kan godt være at du vil finne vannrutene — Middelhavet, Málaga, Biscaya eller den portugisiske kysten— mer attraktive. Det blir det opp til deg å avgjøre.»

«Javel. Jeg forstår. Men hva har det med vanskeligheten med å overflytte meg å gjøre?»

Pace smilte. «Du har ikke begynt ennå. Vil du allerede søke om overflytting?»

«Det var du som kom inn på det. Litt overraskende, synes jeg.»

«Ja, det gjorde jeg.» Obersten flyttet seg litt i stolen. Spaulding var svært rask i tankegangen. Han hadde god hukommelse og visste hvordan han skulle gi ordene maksimal virkning. Det var uvurderlige egenskaper under harde avhør i felten. «Vi har besluttet at du skal oppholde deg i Portugal i lang tid fremover. Alle dine normale eller ’unormale’ permisjoner skal tilbringes i sør. Det ligger et knippe kolonier langs kysten.»

«Deriblant Costa del Santiago,» avbrøt Spaulding tonløst. «Tilfluktssteder for rike utlendinger.»

«Det stemmer. Bli sett sammen med foreldrene dine. Gjør deg kjent med folk. Det er en god måte å utvikle et kontaktnett på.» Pace smilte igjen, men smilet var nølende. «Jeg kan tenke meg et verre oppdrag.»

«Du kjenner ikke de koloniene. Hvis jeg forstår deg rett — som vi sier i Fairfax — så bør kandidat To-Fem-L kaste et langt blikk på gatene i Washington og New York, fordi han ikke kommer til å få se dem igjen på lang, lang tid.»

«Vi kan ikke ta sjansen på å bringe deg tilbake etter at du har utviklet et nettverk. Da vil fienden bare granske alle dine bevegelser i Lisboa med mikroskop. Det vil ødelegge alt. Du er tryggest — våre interesser er tryggest — hvis du blir der på permanent basis. Britene har lært oss dette. Noen av deres folk har vært kjente, lokale fjes der i en årrekke.»

«Det er ikke akkurat noen trøst.»

«Du er ikke MI-5. Dessuten kommer ikke krigen til å vare evig.»

Nå var det Spaulding som smilte. «Det er noe uvirkelig ved det du sier der… at ’krigen ikke kommer til å vare evig’.»

«Hvorfor det?»

«Vi er ikke med i den ennå.»

«Du er,» sa Pace.

8. september 1943

Peenemünde, Tyskland

Mannen i den smalstripede dressen stirret vantro på de tre mennene som satt på den andre siden av bordet. Han hadde protestert på det kraftigste hvis ikke de tre fysikerne hadde båret de firkantede, røde metallmerkene på slagene til de hvite laboratoriefrakkene — merker som ga dem tillatelse til å gå nær sagt hvor de ville i Peenemünde. Han hadde også en slikt merke på det nålestripede jakkeslaget. Merket ga ham en midlertidig adgangsklarering som han ikke var sikker på om han ville ha.

«Jeg kan ikke godta vurderingen,» sa han lavt. «Det er helt sinnssvakt.»

«Bli med oss,» svarte fysikeren som satt i midten. Han nikket til kollegaen til høyre for seg.

«Det er ingen vits i å utsette det,» la den tredje til.

De fire mennene reiste seg og gikk bort til ståldøren, som utgjorde den eneste inngangen til rommet. De tok av seg det røde metallmerket og presset det mot en grå plate i veggen. Berøringen fikk en hvit, liten lyspære til å lyse i to sekunder, før den eksploderte og det ble tatt et bilde. Den siste fysikeren åpnet så døren og slapp de andre ut i korridoren.

Hvis bare tre menn hadde gått ut, eller fem, eller et hvilket som helst annet antall som ikke samsvarte med det antallet bilder som var blitt tatt, ville en alarm ha blitt utløst.

De gikk i taushet nedover den lange korridoren med de hvite veggene. Mannen fra Berlin gikk foran sammen med fysikeren som hadde sittet mellom de to andre ved bordet. Han var åpenbart talsmannen for de tre. Kollegene fulgte hakk i hæl.

De kom til slutt frem til en gruppe heiser, der de gjentok prosedyren med de røde merkene, den grå platen og de små, hvite lyspærene. Tallet under platen i veggen lyste også.

Seks.

En klokke klemtet svakt idet den tykke ståldøren til heis nummer seks gled opp. Mennene gikk inn i heisen én for én.

Heisen tok dem med ned åtte etasjer, fire under bakkenivået. Da de et halvt minutt senere steg ut i en ny korridor med hvite vegger, ble de møtt av en høy mann i en stramtsittende, grønn kjeledress. Mannen hadde en Lüger Sternlicht stukket ned i hylsteret i det brede, brune beltet. Det var en armpistol med kikkertsikte, et våpen som ble laget spesielt for Gestapo.

Gestapo-offiseren gjenkjente åpenbart de tre fysikerne. Han ga dem et raskt smil og vendte så oppmerksomheten mot mannen i den smalstripede dressen. Han gjorde tegn til at berlineren skulle ta av seg det røde merket.

Berlineren gjorde det. Gestapo-mannen tok det, gikk bort til en veggtelefon og trykte på noen taster. Han sa berlinerens navn og ventet i cirka ti sekunder.

Så la han på røret og gikk tilbake til mannen i den smalstripede dressen. Det arrogante uttrykket i ansiktet var borte.

«Jeg beklager, Herr Strasser. Jeg burde ha skjønt…» Han ga merket tilbake til berlineren.

«Ingen grunn til å be om unnskyldning, Herr Oberleutnant. Det hadde bare vært på sin plass om du hadde unngått å følge ordre.»

«Danke,» sa Gestapo-mannen og gjorde tegn til at de alle kunne gå videre.

De gikk gjennom noen doble dører. Det klikket i låser, små lyspærer ble tent og bilder ble tatt.

Mennene fortsatte til høyre i den neste korridoren. Her var ikke veggene hvite, men svarte — så svarte at det tok flere sekunder før Strassers øyne vente seg til mørket. Det eneste lyset kom fra noen små taklamper.

«Du har ikke vært her før,» sa talsmannen for fysikerne til berlineren. «Denne korridoren ble konstruert av en optiker. Den skal angivelig forberede øynene på det intense mikroskoplyset. De fleste av oss mener det bare er noe tull.»

Det var en ståldør i enden av den lange, mørke korridoren. Strasser grep automatisk etter det røde metallmerket på jakkeslaget, men fysikeren ristet på hodet.

«Det er ikke nok lys for bilder. Vakten innenfor er allerede blitt varslet.»

Døren ble åpnet, og de gikk inn i et stort laboratorium. Langs veggen til høyre sto en rad høye krakker foran et titalls kraftige mikroskoper. Vegglampene bak mikroskopene kastet et blendende skjær over den hvite benken. Veggen til venstre var en kopi av den høyre, bare med den forskjellen at det her var færre mikroskoper og ingen krakker. Arbeidsbenken var også litt høyere. Den ble åpenbart brukt når flere par øyne skulle se gjennom de samme linsene. Krakkene ville da bare være i veien.

Strasser så en annen dør i den borterste enden av rommet. Men det var ingen inngang. Det var den tunge, svarte ståldøren til et hvelv, omkring to meter høy og halvannen meter bred.

Talsmannen gikk bort til den.

«Vi har femten minutter på oss før tidsbryteren låser panelet og skuffene. Jeg har bedt om stengning i en uke. Jeg vil selvsagt trenge din tillatelse.»

«Og den er du sikker på å få?»

«Ja, det er jeg.» Fysikeren dreide på kombinasjonshjulet, først til venstre, så til høyre. «Sifrene blir forandret automatisk hvert døgn,» forklarte han idet han stilte inn kombinasjonshjulet, løftet opp det tunge stålhåndtaket og åpnet døren langsomt. Så snudde han seg mot Strasser. «Dette er Peenemündes verktøy. Se selv.»

Strasser gikk inn i hvelvet. Veggene var skjult av fem takhøye seksjoner med flyttbare glassbrett. Hver seksjon inneholdt hundre brett, til sammen fem hundre.

De tomme brettene var merket med en hvit tapestrimmel og ordet Auffüllen.

De fulle brettene var forsynt med en svart tapestrimmel.

Det var fire og en halv seksjon med hvite brett. Tomme.

Strasser så nærmere på dem, åpnet fire-fem stykker, lukket dem igjen og stirret på fysikeren.

«Er dette hele lageret?» spurte han rolig.

«Ja.»

Strasser så fysikeren inn i øynene. «Forstår du hva du sier?»

«Ja. Vi vil bare være i stand til å levere en brøkdel av det vi etter planen skal levere. Peenemünde er en katastrofe.»

9. september 1943

Nordsjøen

Flåten med B-17 bombefly hadde gitt opp hovedmålet Essen på grunn av lavt skydekke. Skavadronsjefen hadde, til protester fra de andre pilotene, besluttet å sette kursen mot skipsverftene nord for Bremerhaven i stedet. Ingen likte disse toktene. Messerschmitt- og Stuka-flyene viste ingen nåde. Det var ikke for ingenting at de ble kalt Luftwaffes selvmordsskvadroner. Pilotene besto for det meste av unge, fanatiske nazister som av og til ikke nøyde seg med å beskyte de fiendtlige flyene, men også kolliderte med dem. Dette var ikke nødvendigvis et resultat av noe stort heltemot. Ofte var årsaken manglende erfaring, eller verre: Dårlig opplæring.

Bremerhaven var et fryktelig annenprioritets mål. Når skipsverftene var et førsteprioritets mål, tok jagereskorten seg av de fiendtlige flyene. Det var imidlertid ingen hjelp å få når Bremerhaven var et annenprioritets mål. Da glimret jagereskorten med sitt fravær.

Men skvadronsjefen var en stabukk. Og enda verre: Han var selve legemliggjørelsen av West Point. Målet skulle ikke bare treffes, det skulle treffes i en høyde som garanterte maksimal treffsikkerhet. Han ville ikke vite av noen kritikk fra sin nestkommanderende, som prøvde å fortelle ham at en slik høyde bare til nød kunne aksepteres med jagereskorte. Uten var det galskap. Skvadronsjefen hadde bare svart med å gjenta den nye kursen og avbrutt radiokontakten med det flankerende flyet, der hans nestkommanderende satt ved spakene.

Straks de kom inn i luftrommet over Bremerhaven, dukket de tyske jagerflyene opp på alle kanter. De minnet mest om en rasende bisverm. Luftvernskytset var morderisk. Skvadronsjefen tok likevel lederilyet ned til en høyde der maksimal treffsikkerhet kunne garanteres, og ble blåst til himmels.

Hans nestkommanderende verdsatte imidlertid sitt liv og fly høyere enn sin overordnede fra West Point. Han ga de andre pilotene ordre om å kvitte seg med all overflødig last, inkludert bomber og ammunisjon, og stige så fort de kunne.

For noen kom ordren for sent. Ett av bombeflyene ble skutt i brann og begynte å spinne ukontrollert. Bare tre av mannskapet rakk å hoppe ut. To av de andre flyene ble så sterkt skadet at de begynte å miste høyde. Piloter og mannskap kastet seg ut i fallskjermer.

De gjenværende allierte bombeflyene fortsatte å stige, men Messerschmittene ga dem ikke et øyeblikks ro. De hengte seg på som klegger og fulgte dem til værs. De steg høyere og høyere, forbi den høyden som ble regnet for sikker. Oksygenmasker ble beordret. Ikke alle virket.

Det tok fire lange minutter til før de hadde kommet så høyt at de tyske jagerflyene måtte gi tapt. Substratosfæren lå utenfor deres rekkevidde. Det føltes som om stjernene blinket og lyste rett over dem. Den krystallklare nattehimmelen var et uforglemmelig syn.

Først her oppe kunne de føle seg trygge.

«Navigatør!» sa den fullstendig utmattede, men svært lettede nestkommanderende for skvadronen over radioen. «Gi oss en ny kurs! Tilbake til Lakenheath, hvis du kan være så snill.»

Svaret over radioen føltes som et lite slag i mellomgulvet. Det kom fra en av maskingeværskytterne. «Han er død, oberst. Nelson er død.»

Det var ikke tid til kommentarer. «Overta, fly tre. Stikk ut ny kurs,» sa obersten i fly to. «Vi følger.»

Den nye kursen ble gitt. Bombeflyene inntok en ny formasjon og begynte nedstigningen.

Tre minutter ble til fem, så til syv, og deretter til tolv. Og til slutt til tyve. De var forlengst kommet inn over Nordsjøen. Det var forholdsvis lite skyer. Den engelske kysten burde ha kommet til syne for minst to minutter siden. Pilotene begynte å bli bekymret. Noen ga uttrykk for sin uro.

«Er du sikker på at du har gitt oss riktig kurs, fly tre?» spurte den nye skvadronsjefen til slutt.

«Ja, oberst,» lød svaret over radioen.

«Er det noen av dere andre navigatører som er uenige?»

Det kom ikke noe svar.

«Ingen grunn til å bekymre seg om den nye kursen, oberst,» bemerket kapteinen i fly fem. «Den er nok korrekt. Problemet er bare at vi ikke følger den.»

«Hva mener du?»

«Du oppga to-tre-ni, etter mine instrumenter. Jeg gikk ut fra at utstyret mitt var blitt ødelagt…»

De andre pilotene i skvadronen brøt plutselig inn i samtalen.

«Jeg hadde en-syv…»

«Min kurs var to-ni-to. Vi var på vei rett mot…»

«Herregud! Jeg hadde seks-fire.»

«Jeg var tvunget til å se helt bort fra mine utslag!»

Så ble det stille. Alle forsto.

Eller forsto det de ikke kunne begripe.

«Hold dere unna alle frekvenser,» sa skvadronsjefen. «Jeg skal prøve å kontakte basen.»

Skydekket over dem løste seg opp. Ikke for så lenge, men lenge nok. Den skurrende stemmen til kapteinen i fly tre hørtes over radioen igjen.

«Etter det jeg kan forstå — og se — holder vi en nordvestlig kurs, oberst.»

Det ble stille på nytt.

Så brøt skvadronsjefen tausheten igjen. «Jeg skal prøve å kontakte basen. Viser målerne deres det samme som mine? Nok drivstoff igjen til cirka ti til femten minutters flyvning?»

«Det har vært en lang tur, oberst,» sa piloten i fly syv. «I hvert fall ikke noe mer.»

«Jeg tviler på at jeg har nok til mer enn drøye fem minutter til,» sa fly åtte.

«Samme her,» sa fly fire.

Obersten i fly to kontaktet Lakenheath på en nødfrekvens.

«Så vidt vi kan bedømme,» lød den anstrengte og opphissede, men likevel kontrollerte engelske stemmen, «etter å ha vært i kontakt med alle forsvarsområder langs hele kysten — så er dere på vei mot Dunbar. Det er den skotske grensen, oberst. Hva i helvete gjør dere der?»

«Vi vet ikke, for pokker! Er det noen flyplasser der?»

«Ingen som er bygd for Deres fly, oberst. Og slett ikke for en hel skvadron. Kanskje ett eller to…»

«Sånt vil jeg ikke høre, din fordømte drittsekk! Gi meg nødinstruksjoner!»

«Vi er ikke forberedt.»

«Hører du ikke hva jeg sier? Jeg har en sønderskutt skvadron her oppe! Og vi har mindre enn seks minutters drivstoff igjen! Vil du nå gi meg instruksene?»

Stillheten varte i nøyaktig fire sekunder. Bakkemannskapene i Lakenheath konfererte raskt. Og kom til en konklusjon.

«Vi tror dere snart vil se den skotske kysten. Land på sjøen. Vi skal gjøre vårt beste, gutter.»

«Vi er elleve bombefly, Lakenheath! Vi er ikke en flokk fordømte ender!»

«Vi har ikke nok tid på oss. Dessuten er det ikke vi som har ledet dere dit. Land på sjøen. Vi skal gjøre vårt beste. Lykke til.»