Ingunn Aamodt

Siste bane

Ingunn Aamodt

Siste bane

Marg & Bein

Utgitt i serien:

Dødelig blitz - Arne Svingen
Grusom spådom - Ingunn Aamodt
Dødens glassøye - Jon Ewo
Kannibalen - Ingunn Aamodt
Mannen fra graven - Jon Ewo
Den aller ondeste - Arne Svingen
Vampyrnatten - Ingunn Aamodt
Straffekolonien - Jon Ewo
Rattus Norvegicus - Arne Svingen
Dødens ansikt - Jon Ewo
Siste bane - Ingunn Aamodt
Ormeheia - Jon Ewo
Bøddelen - Ingunn Aamodt
Vokteren - Jon Ewo
Dukken - Ingunn Aamodt
Den forfulgte - Arne Svingen
Ropet i skogen - Arne Svingen

INNHOLD

1.  Livsfarlig lek

2.  En tåke av kaos

3.  Tilbake på stasjonen

4.  Elisabeths bane

5.  Men hvor er Elisabeth?

6.  16.47-banen

7.  Siste bane

8.  Å gå av siste bane

9.  Ventetid

10.  Musikk på stasjonen

11.  Noe vikitg for Elisabeth

12.  Betroelser

13.  Pandaeksperimentet

14.  Ut i naturen

15.  Mannen i luka

16.  En merkelig oppdagelse

17.  Nytt forsøk

18.  Dagboka

19.  Et dødsfall

20.  Siste sjanse

21.  Rekker Maria banen?

22.  Liv og død

Epilog

LIVSFARLIG LEK

Sykling og bruk av rulleskøyter er forbudt på stasjonen.

Advarselen sto skrevet med svarte bokstaver på den tunge glassdøra inn til T-banestasjonen. Elisabeth stanset midt i døråpningen og pekte på skiltet. Hun sendte tvillingsøsteren et bekymret blikk.

«Ikke bry deg om det, da,» sukket Maria. Hun var allerede gjennom døra og inne på stasjonen. Plastposen med rollerblades svaiet fra hånda hennes.

Elisabeth sto nølende igjen med sin egen plastpose og støttet seg mot den åpne døra.

«Men så kom, da,» sa Maria irritert. Hun gledet seg til å teste rollerbladesene nedover de svingete veiene som var laget for rullestolbrukere. De hadde planlagt dette i dagevis. Eller, det var vel ikke riktig å si at de hadde planlagt det. Det var vel heller slik at Maria hadde mast om det, og brukt de siste dagene til å overtale søsteren. Elisabeth var mer av den forsiktige typen. Hun var redd for å bryte regler og gjøre noe ulovlig. Men Maria hadde lyktes i å overtale henne til slutt. Derfor ble hun irritert nå da de endelig var her, klare for å teste bakkene, og Elisabeth så ut som om hun var i ferd med å ombestemme seg.

«Ikke vær så pysete,» sa Maria oppgitt.

Elisabeth slapp døra og gikk bort til søsteren. «Tenk om vi blir tatt.»

«Vi blir ikke tatt. Det er jo nesten ikke folk her.»

Det var ikke helt sant, men det var færre folk enn vanlig. Maria tok søsteren i armen og dro henne med seg.

Elisabeth skottet mot billettluka.

«Det er ingen der,» forsikret Maria. «Gardinene er trukket for, ser du vel.»

Det irriterte Maria at Elisabeth var så nervøs. Maria kunne ikke huske å ha sett noen i den luka noen gang. Man kjøpte billetter i den store, gule automaten, så enkelt var det. Men Maria og Elisabeth trengte ikke billetter i dag. De skulle ikke ta banen, de skulle bare stå på rollerblades inne på selve stasjonen.

Det sto en benk ved veggen der nedoverbakkene startet. «Vi setter oss der,» kommanderte Maria.

Maria tok rollerbladesene sine ut av posen. Elisabeth gjorde det samme. De snørte dem på seg, og tok på seg albue-, hånd- og knebeskyttere.

«Vi burde tatt med hjelmene,» sa Elisabeth.

Marias latter ga ekko i veggene. «Er vi åtte år? Eller er vi tolv? Hva?» Hun reiste seg og svingte elegant ut på gulvet. «Kommer du, eller?»

Elisabeth reiste seg. Hun var vanligvis like god på rollerblades som Maria, men hun virket en smule usikker nå.

«Kom igjen!» sa Maria. Hun skøytet mot hellinga, og satte nedover. Korridoren var bred og fin. Maria bøyde seg lett fremover og hadde god balanse. Hun kastet et raskt blikk bakover og så at Elisabeth var på vei etter. Hun kjente et deilig sug i magen da farta økte i den lange svingen. Elisabeth kom opp på siden av henne da bakken begynte å rette seg ut. Hun smilte nå.

«Gøy, eller hva?» gliste Maria.

Elisabeth nikket. Endelig hadde hun visst forstått at dette var en super idé.

«Sees nede ved sporet,» sa Maria og satte ned den neste hellinga.

Denne bakken var kortere enn den forrige, men den var brattere, og svingen krappere. I enden av tunnelen så hun fordypningen med T-banesporet komme til syne. Sporet var mørkt og dypt og hadde et skittent, gult skilt hvor det sto: «ADVARSEL – STRØMFØRENDE SKINNER – MÅ IKKE BERØRES».

Maria svingte inn til venstre straks hun var nede på perrongen. Hun snudde seg så snart hun hadde stoppet, og ventet på Elisabeth. Hun var hakk i hæl. Hun smilte til Maria idet hun kom ut av tunnelen. Men Maria så noe som ikke Elisabeth så. På gulvet var det ei smal rist av metall. Maria hadde akkurat kjørt over den, uten problemer. Det hadde bare humpet litt. Men nå så hun at rista hadde en skade. Omtrent midt på rista hadde metallet vridd seg, så det ble en sprekk. Maria hadde vært heldig som ikke hadde truffet den. Hjulene kunne lett ha satt seg fast der.

Maria skrek til søsteren og pekte på hullet i rista. «Pass deg!»

Men i det samme kjørte det forreste hjulet på den høyre rollerbladesen til Elisabeth seg fast i sprekken. Hun mistet balansen med et voldsomt rykk og skrek høyt. Hjulet løsnet fra sprekken da Elisabeths kropp stupte forover med voldsom fart. Og Maria så søsteren sin fly gjennom lufta, ut i T-banesporet. Gnistene slo ut til alle kanter i et grusomt fyrverkeri, og det lød som lynnedslag da Elisabeths hode traff den livsfarlige strømskinna.