Joe Hill

Horn

Oversatt av Rune Larsstuvold, MNO

Joe Hill

Horn

Oversatt av Rune Larsstuvold, MNO

Til Leanora – min kjærlighet, alltid

Satan er en av oss; i så mye større grad
enn Adam eller Eva.

– MICHAEL CHABON: «ON DAEMONS & DUST»

HELVETE

KAPITTEL EN

Ignatius Martin Perrish fordrev natten full og med å gjøre fryktelige ting. Han våknet morgenen etter med hodepine, la hendene mot tinningene, og kjente noe uvanlig, et par knoppete, spisse utvekster. Han var så dårlig – sårøyd og slapp – at han tenkte ikke over det til å begynne med, var altfor bakfull til å tenke eller bekymre seg.

Men da han stod og svaiet over toalettet, kastet han et blikk på seg selv i speilet over vasken og så at han hadde fått horn mens han sov. Han sjanglet overrasket, og for andre gang på tolv timer pisset han på føttene sine.

KAPITTEL TO

Han dyttet seg inn i kakishortsen igjen – han gikk fortsatt i klærne fra dagen før – og lente seg fram over vasken for å se bedre.

De var ikke rare greiene til horn å være, begge omtrent så lange som ringfingeren hans, tykke innerst, men de smalnet fort til en spiss der de bøyde seg oppover. Hornene var dekket av hans egen altfor bleke hud, bortsett fra helt ytterst, der de var stygt betente og røde, som om nålespissene på enden av dem skulle til å bryte gjennom vevet. Han berørte en av dem og fant den øm, litt sår. Han lot fingrene gli langs sidene på dem og kjente den kompakte strukturen av bein under den stramme, glatte huden.

Hans første tanke var at han på en eller annen måte hadde nedkalt denne lidelsen over seg. Sent kvelden før hadde han gått inn i skogen bortenfor støperiet, til stedet der Merrin Williams var blitt drept. Folk hadde lagt igjen hilsener ved et dødt svart kirsebærtre der barken var skrellet av så veden under kom til syne. Merrin var blitt funnet slik, med klærne skrellet av så kroppen under kom til syne. Fotografier av henne var plassert pent på greinene, en vase med gåsungekvister, hilsningskort lå forvridde og flekkede av å ha blitt utsatt for elementene. En eller annen – sikkert Merrins mor – hadde satt igjen et pyntekors med gule nylonroser påstiftet og en jomfru Maria i plast som smilte med de mentalt funksjonshemmedes lykksalige åndssvakhet.

Han kunne ikke utstå det fjollete smilet. Han kunne ikke utstå korset heller, plantet på stedet der Merrin hadde blødd i hjel med hodet slått inn. Et kors med gule roser. Noe så jævlig. Det var som en elektrisk stol med blomstrete puter, en dårlig spøk. Det irriterte ham at noen ønsket å bringe Kristus ut hit. Kristus var et år for sent ute til å være til nytte. Han hadde ikke vært i nærheten engang da Merrin trengte Ham.

Ig hadde revet ned pyntekorset og trampet det ned i jorda. Han måtte late vannet, og det gjorde han på jomfru Maria, og urinerte full som han var på føttene sine samtidig. Kanskje det hadde vært blasfemisk nok til å fremkalle denne forandringen. Men nei – han hadde en følelse av at det hadde vært mer. Hva mer kunne han ikke komme på. Han hadde drukket en hel del.

Han vred hodet hit og dit, gransket seg selv i speilet, løftet fingrene og berørte hornene, en gang, og en gang til. Hvor dypt stakk beinet? Hadde hornene røtter, som presset seg inn i hjernen hans? Da denne tanken slo ham, ble badet mørkere, som om lyspæren over ham var blitt svakere et øyeblikk. Mørket som vellet fram, lå imidlertid bak øynene hans, i hodet, ikke i lysarmaturen. Han holdt seg i vasken og ventet på at svakhetstilstanden skulle gå over.

Han innså det da. Han kom til å dø. Naturligvis kom han til å dø. Visst var det noe som presset seg inn i hjernen på ham: en svulst. Hornene var egentlig ikke der. De var metaforer, innbilning. Han hadde en svulst som fortærte hjernen hans, og den fikk ham til å se syner. Og hvis han var kommet dit at han så syner, så var det sikkert for sent å redde ham.

Tanken på at han kanskje kom til å dø brakte med seg en bølge av lettelse, en fysisk sansning, som å bryte overflaten og få luft etter å ha vært for lenge under vann. Ig hadde vært nær ved å drukne en gang og var plaget av astma som barn, og for ham var tilfredshet noe så enkelt som å være i stand til å puste.

«Jeg er syk,» pustet han. «Jeg dør.»

Det hjalp på humøret å si det høyt.

Han gransket seg selv i speilet, ventet at hornene skulle forsvinne nå som han visste at de var hallusinasjoner, men det var ikke slik det virket. Hornene ble værende. Han dro seg utålmodig i håret og prøvde å se om han kunne skjule dem, i hvert fall til han kom seg til legen, så gav han opp da han innså hvor dumt det var å prøve å skjule noe som ingen andre enn han kunne se.

Han vandret inn på soverommet på skjelvende bein. Sengeklærne var skjøvet unna på begge sider, og lakenet hadde fremdeles de krøllete konturene etter Glenna Nicholsons kurver. Han hadde ingen erindring av å ha falt i seng ved siden av henne, kunne ikke engang huske at han kom hjem – nok en del av kvelden som var borte for ham. Helt fram til dette øyeblikk hadde han hatt det for seg at han hadde sovet alene og at Glenna hadde tilbrakt natten et annet sted. Med en annen.

De hadde gått ut sammen kvelden før, men etter at han hadde drukket en stund, hadde Ig som naturlig var begynt å tenke på Merrin, siden årsdagen for hennes død var om noen få dager. Jo mer han drakk, desto mer savnet han henne – og desto mer bevisst ble han på hvor lite Glenna lignet henne. Med alle tatoveringene hun hadde og de falske neglene, bokhylla full av Dean Koontz-romaner, sigarettene sine og det rullebladet, var Glenna helt u-Merrin. Det irriterte Ig å se henne sitte der på den andre siden av bordet, det var som et svik å være sammen med henne, men om det var Merrin han svek eller seg selv, visste han ikke. Til slutt måtte han komme seg vekk – Glenna drev stadig og strakte seg bort for å stryke ham over knokene med en finger, det var en bevegelse hun mente som ømhet, men som av en eller annen grunn gjorde ham forbannet. Han gikk på herretoalettet og gjemte seg der i tjue minutter. Da han kom tilbake, så han at båsen var tom. Han satt og drakk i en time før han forstod at hun ikke ville komme tilbake og at han ikke var lei seg. Men på et eller annet tidspunkt i løpet av kvelden hadde de begge havnet her i den samme sengen, den sengen de hadde delt de siste tre månedene.

Han hørte det fjerne babbelet fra TV-en i rommet ved siden av. Glenna var fortsatt i leiligheten, altså, var ikke dratt til salongen ennå. Han ville be henne om å kjøre ham til legen. Den kortvarige følelsen av lettelse over å skulle dø var forbi, og han gruet seg allerede til dagene og ukene som ventet: Faren som strevde med å ikke gråte, moren som anla en mine av falsk munterhet, intravenøs væske, behandling, stråling, hjelpeløs brekning, sykehusmat.

Ig slepte seg inn i rommet ved siden av, der Glenna satt i dagligstuens sofa, i en ermeløs topp med Guns N’ Roses motiv og falmede pyjamasbukser. Hun satt foroverbøyd, med albuene på salongbordet, og stappet den siste biten av en donut inn i munnen med fingrene. Foran henne stod esken med tre dager gamle donuts fra supermarkedet og en toliters flaske Cola Light. Hun fulgte med på formiddagens talkshow.

Hun hørte ham og kastet et blikk i hans retning, med smale øyne, et misbilligende blikk, så rettet hun oppmerksomheten mot skjermen igjen. «Min beste venn er sosiopat!» var temaet for dagens program. Kvapsete bondetamper gjorde seg klare til å kaste stoler på hverandre.

Hun hadde ikke lagt merke til hornene.

«Jeg tror jeg er syk,» sa han.

«Klag ikke til meg,» sa hun. «Jeg er bakfull jeg også.»

«Nei. Jeg mener … se på meg. Ser jeg all right ut?» Spurte fordi han måtte være sikker.

Hun vendte hodet langsomt mot ham igjen og myste på ham under øyelokkene. Hun hadde maskaraen på fra kvelden før, gnidd litt utover. Glenna hadde et glatt, tiltalende, rundt ansikt og en glatt, tiltalende, veldreid kropp. Hun kunne nesten vært modell, hvis jobben gikk ut på å vise store størrelser. Hun var tjuefem kilo tyngre enn Ig. Det var ikke det at hun var grotesk feit, men at han var urimelig mager. Hun likte å pule ham ved å sitte oppå, og når hun la albuene på brystet hans, kunne hun presse all luft ut av ham, en ubetenksom erotisk asfyksi. Ig, som så ofte strevde med å få puste, kjente til hver eneste berømt person som noen gang hadde dødd av erotisk asfyksi. Det var en overraskende vanlig endelikt for musikere. Kevin Gilbert. Hideto Matsumoto, sannsynligvis. Michael Hutchence, naturligvis, en han ikke hadde lyst til å tenke på i akkurat dette øyeblikket. Den iboende djevelen. I oss alle.

«Er du fortsatt full?» spurte hun.

Da han ikke svarte, ristet hun på hodet og vendte blikket mot fjernsynet igjen.

Det var sånn det var, altså. Hvis hun hadde sett dem, ville hun ha sprettet opp med et hyl. Men hun kunne ikke se dem, for de var ikke der. De fantes bare i Igs hode. Hvis han så seg i speilet nå, ville han sikkert ikke se dem, han heller. Men så fikk Ig et glimt av seg selv reflektert i vinduet, og hornene var der fremdeles. I vinduet var han en glassaktig, gjennomsiktig skikkelse, et djevelsk spøkelse.

«Jeg tror jeg trenger å dra til legen,» sa han.

«Vet du hva jeg trenger?» spurte hun.

«Hva da?»

«En donut til,» sa hun og lente seg fram for å kikke ned i den åpne esken. «Tror du det er greit med en donut til?»

Han svarte med en død stemme som han knapt kjente igjen. «Hva hindrer deg?»

«Jeg har spist en alt, og jeg er ikke sulten lenger engang. Jeg har bare lyst til å spise den.» Hun vred på hodet og myste opp mot ham, med øyne som gnistret på en måte som plutselig virket både skremt og bønnfallende. «Jeg har lyst til å spise hele esken.»

«Hele esken,» gjentok han.

«Jeg vil ikke bruke hendene engang. Jeg har bare lyst til å stikke ansiktet ned i den og begynne å spise. Jeg vet det er kvalmt.» Hun flyttet fingeren fra en donut til en annen og talte. «Seks. Tror du det ville være OK om jeg spiste seks donuts til?»

Det var vanskelig å tenke på annet enn hans egen angst og trykket og tyngden ved tinningene. Det hun nettopp hadde sagt var meningsløst, var enda en del av hele den uvirkelige morgenen som var som en vond drøm.

«Hvis du driver gjøn med meg, skulle jeg ønske du lot det være. Jeg sa at jeg ikke føler meg bra.»

«Jeg har lyst på en donut til,» sa hun.

«Sett i gang. Jeg gir blaffen.»

«Vel. OK. Hvis du synes det er greit,» sa hun, og hun tok en donut, rev den i tre deler og begynte å spise, dyttet inn den ene store biten etter den andre uten å svelge.

Snart var hele donuten inne i munnen hennes, fylte kinnene. Hun brekte seg, lavt, så trakk hun pusten dypt gjennom nesen og begynte å svelge.

Iggy fulgte med, frastøtt. Han hadde aldri sett henne gjøre noe lignende, aldri sett noe lignende siden ungdomsskolen, da unger gjorde andre unger kvalme i kafeteriaen. Da hun var ferdig, tok hun noen uregelmessige, pesende åndedrag, så kikket hun seg over skulderen og så spent på ham.

«Jeg likte det ikke engang. Jeg har vondt i magen,» sa hun. «Synes du jeg skal ta en til?»

«Hvorfor skulle du spise en til hvis du har vondt i magen?»

«Fordi jeg vil bli ordentlig feit. Ikke feit sånn som jeg er nå. Så feit at du ikke vil ha noe mer med meg å gjøre.» Tungen hennes stakk fram, og spissen berørte overleppen, en ettertenksom, reflekterende bevegelse. «Jeg gjorde noe motbydelig i natt. Jeg vil fortelle deg om det.»

Tanken slo ham igjen at ingenting av dette skjedde i virkeligheten. Men hvis det var en slags feberfantasi han hadde, så var den hardnakket, og overbevisende gjennom de små detaljene. En flue krabbet over TV-skjermen. En bil suste forbi ute på veien. Det ene øyeblikket fulgte naturlig etter det andre, på en måte som til sammen ble virkeligheten. Ig var et naturtalent når det gjaldt å legge sammen. Matte hadde vært det beste faget hans på skolen, etter etikk, som han ikke regnet som et ordentlig fag.

«Jeg tror ikke jeg vil vite hva du gjorde i natt,» sa han.

«Det er derfor jeg vil fortelle deg det. For å gjøre deg kvalm. For å gi deg en grunn til å gå din vei. Jeg er så lei meg for alt du har vært igjennom, og det folk sier om deg, men jeg orker ikke å våkne ved siden av deg lenger. Jeg vil bare at du skal gå, og hvis jeg fortalte deg hva jeg gjorde, dette motbydelige, så ville du dra, og så var jeg fri igjen.»

«Hva er det folk sier om meg?» spurte han. Det var et dumt spørsmål. Han visste det allerede.

Hun trakk på skuldrene. «Ting som handler om hva du gjorde mot Merrin. At du er en syk, seksuelt pervers person og sånn.»

Ig stirret på henne, trollbundet. Det fascinerte ham, hvordan det ene hun sa, var verre enn det forrige, og hvor lett det syntes å falle henne å si det. Uten skam eller forlegenhet.

«Hva var det du ville fortelle meg, da?»

«Jeg traff på Lee Tourneau i går kveld etter at du forsvant fra meg. Du husker at Lee og jeg var sammen, før, på videregående?»

«Jeg husker det,» sa Ig. Lee og Ig hadde vært venner i et annet liv, men alt det lå bak Ig nå, hadde dødd med Merrin. Det var vanskelig å opprettholde nære vennskap når du var mistenkt for å være sexmorder.

«I går kveld på Station House satt han i en bås innerst, og etter at du forsvant, kjøpte han en drink til meg. Jeg har ikke pratet med Lee på evigheter. Jeg hadde glemt hvor lett han var å prate med. Du kjenner Lee, han ser ikke ned på noen. Han var virkelig hyggelig mot meg. Da du ikke var kommet tilbake etter en stund, sa han at vi burde se etter deg på parkeringsplassen, og hvis du var dratt, skulle han kjøre meg hjem. Men da vi kom ut, begynte vi å kysse ganske hett, som i gamle dager, sånn som da vi var sammen – og jeg ble revet med og suget ham, der og da, mens et par fyrer så på og i det hele tatt. Jeg har ikke gjort noe så sprøtt siden jeg var nitten og gikk på speed.»

Ig måtte ha hjelp. Han måtte komme seg ut av leiligheten. Lufta var for trykkende, og lungene kjentes tette og sammenklemte.

Hun satt lent over donutesken igjen, ansiktsuttrykket var fredelig, som om hun nettopp hadde fortalt ham noe uten spesiell betydning: at de hadde sluppet opp for melk, eller at det var tomt for varmtvann igjen.

«Tror du det vil gå bra å spise en til?» spurte hun. «Magen kjennes bedre.»

«Gjør som du vil.»

Hun vendte hodet og stirret på ham, de bleke øynene strålte av en slags unaturlig opphisselse. «Mener du det?»

«Jeg gir faen,» sa han. «Bare forspis deg.»

Hun smilte, kinnene fikk smilehull, så bøyde hun seg over bordet og tok esken i den ene hånden. Hun holdt den stødig, dyttet ansiktet ned i den, og begynte å spise. Hun laget lyder mens hun tygget, smattet med leppene og pustet underlig. Hun brekte seg igjen, skuldrene løftet seg, men hun fortsatte å spise, brukte den ledige hånden til å skyve enda mer donut inn i munnen, selv om kinnene svulmet og var fullpakket. En flue summet rundt hodet på henne, opphisset.

Ig trengte seg forbi sofaen, mot døren. Hun rettet seg litt opp, gispet etter luft, og rullet med øynene mot ham. Blikket var panisk, og kinnene og den våte munnen var overstrødd med sukker.

«Mm,» stønnet hun. «Mmm.» Om hun stønnet av velvære eller smerte visste han ikke.

Fluen satte seg i munnviken hennes. Han så den der et øyeblikk – så skjøt Glennas tunge ut, samtidig som hun dekket den med hånden. Da hun senket hånden, var fluen borte. Kjeven hennes gikk opp og ned og malte alt inne i munnen til mos.

Ig åpnet døren og smatt ut. Da han lukket døren etter seg, var hun i ferd med å senke ansiktet mot esken igjen … en dykker som hadde fylt lungene med luft og nok en gang skulle stupe ned i dypet.

KAPITTEL TRE

Han kjørte til Modern Medical Practice Clinic, et legesenter der de også tok imot pasienter uten avtale. Det lille venteværelset var nesten fullt, og det var for varmt, og det var et barn som hylte der. En liten jente lå på rygg midt i rommet og utstøtte kraftige, hylende hulk avbrutt av gisp etter luft. Moren satt i en stol ved veggen og bøyde seg over henne mens hun hvisket rasende, desperat, en uavbrutt strøm av trusler, forbannelser og ta-deg-sammen-før-det-er-for-sent-tilbud. En gang prøvde hun å gripe datterens ankel, og den lille jenta sparket hånden hennes bort med en svart sko med spenne.

Resten av menneskene på venteværelset overså scenen besluttsomt ved å stirre tomt i blader eller på den lyddempede TV-en i hjørnet. Det var «Min beste venn er sosiopat!» her også. Flere av dem kikket på Ig da han kom inn, noen på en forventningsfull måte, fantaserte kanskje om at den lille jentas far var kommet for å ta henne med ut og gi henne en skikkelig omgang ris. Men så snart de så ham, vendte de blikkene bort, visste umiddelbart at han ikke var der for å hjelpe.

Ig ønsket at han hadde tatt på seg lue. Han holdt hånden for pannen, som for å skjerme øynene mot skarpt lys, i håp om å skjule hornene. Men om noen la merke til dem, var det likevel ingen som viste noe tegn til det.

I den borterste enden av rommet var det et vindu på veggen og en kvinne som satt ved en datamaskin på den andre siden. Resepsjonisten hadde sittet og stirret på moren til det gråtende barnet, men da Ig viste seg foran henne, så hun opp og leppene fikk trekninger, formet et smil.

«Hva kan jeg hjelpe deg med?» spurte hun. Hun strakte seg allerede etter en skriveplate med noen skjemaer.

«Jeg vil at en lege skal se på noe,» sa Ig og flyttet hånden litt for å vise hornene.

Hun stirret med smale øyne mot dem og spisset leppene i en forståelsesfull grimase. «Ja, det ser jo ikke bra ut,» sa hun og snurret mot datamaskinen.

Uansett hvilken reaksjon Ig hadde ventet – og han visste ikke helt hva han hadde ventet – så var det ikke denne. Hun hadde reagert på hornene som om han hadde vist henne en brukket finger eller et utslett – men hun hadde reagert på dem. Hadde virket som hun så dem. Bare at hvis hun virkelig hadde sett dem, kunne han ikke forestille seg at hun bare ville lage trutmunn og se bort.

«Jeg må bare stille deg noen spørsmål. Navn?»

«Ignatius Perrish.»

«Alder?»

«Tjueseks.»

«Har du en fastlege i byen?»

«Jeg har ikke vært hos lege på mange år.»

Hun løftet hodet og stirret tankefullt på ham, rynket pannen, og han trodde at han nå kom til å få skjenn fordi han ikke gikk til regelmessig kontroll. Den lille jenta skrek enda høyere enn før. Ig kikket bak seg tidsnok til å se at hun slo til moren i kneet med en rød brannbil av plast, en av lekene som var samlet i kroken slik at barna kunne leke med dem mens de ventet. Moren rev den ut av hendene hennes. Jenta slapp seg ned på ryggen igjen og begynte å sparke i luften – lik en kakerlakk på rygg – mens hun hylte med fornyet raseri.

«Jeg har lyst til å be henne stoppe kjeften på den elendige drittungen,» bemerket resepsjonisten med en strålende, hvordan-står-det-til-stemme. «Hva synes du?»

«Har du en penn?» spurte Ig, tørr i munnen. Han holdt fram skriveplaten. «Jeg kan gå og fylle ut disse.»

Resepsjonistens skuldrer sank sammen, og smilet hennes sluknet.

«Ja visst,» sa hun til Ig og skjøv en penn mot ham.

Han snudde ryggen til henne og kikket ned på skjemaene som var festet til platen, men han greide ikke å fokusere blikket.

Hun hadde sett hornene, men ikke syntes de var uvanlige. Og så hadde hun sagt det om den jenta som gråt og den hjelpeløse moren hennes: Jeg har lyst til å be henne stoppe kjeften på den elendige drittungen. Hun hadde villet vite om han syntes det ville være OK. Det samme hadde Glenna, lurt på om det ville være greit at hun stakk ansiktet ned i esken med donuts og slukte i seg som en gris ved trauet.

Han så etter et sted å sitte. Det var nøyaktig to ledige stoler, en på hver side av moren. Da Ig nærmet seg, gikk jenta dypt ned i lungene og hentet fram et skingrende skrik så vinduene klirret og fikk flere på venteværelset til å krympe seg. Å bevege seg forover inn i den lyden var som å gå inn i en storm som kunne få knærne til å skjelve.

Idet Ig satte seg, sank jentas mor ned i stolen og klasket seg på leggen med et sammenrullet blad – og det var nok ikke den, tenkte Ig, hun egentlig hadde lyst til å treffe. Det virket som den lille jenta hadde utmattet seg selv med dette siste skriket, og nå lå hun på rygg mens tårene strømmet nedover det røde og stygge ansiktet. Moren hennes var også rød i ansiktet. Hun kastet et trist blikk på Ig og himlet med øynene. Det virket som blikket stanset så vidt ved hornene – og så flyttet det seg.

«Beklager den tullete støyen,» sa hun og berørte Igs hånd for å be om unnskyldning.

Og da hun gjorde det, da huden hennes streifet hans, visste Ig at navnet hennes var Allie Letterworth og at hun de siste fire månedene hadde ligget med golfinstruktøren sin, hadde møtt ham på et motell i gaten nedenfor banen. Uken før hadde de sovnet etter en episode med anstrengende knulling, og Allies mobiltelefon var slått av, og slik hadde hun gått glipp av de stadig mer desperate oppringningene fra datterens sommerleir, der de lurte på hvor hun var og når hun ville komme og hente den lille jenta si for dagen. Da hun endelig kom, to timer for sent, var datteren hysterisk, rød i ansiktet, med ville, blodskutte øyne, snørret rant fra nesen, og Allie måtte kjøpe henne et kosedyr til seksti dollar og en banansplitt for å roe henne ned og kjøpe tausheten hennes; det var den eneste måten å forhindre Allies ektemann i å oppdage noe på. Hvis hun hadde visst hvilken klamp om foten et barn skulle bli, ville hun aldri ha fått et.

Ig trakk hånden bort fra henne.

Jenta begynte å snøfte og trampe med føttene mot gulvet. Allie Letterworth sukket og lente seg mot Ig og sa: «Tro det eller ei, men jeg skulle så gjerne sparke henne midt i den bortskjemte rumpa hennes, men jeg er redd for hva alle disse menneskene kom til å si hvis jeg traff henne. Tror du –»

«Nei,» sa Ig.

Han kunne umulig vite alt han visste om henne, men han visste det likevel, på samme måte som han visste mobilnummeret sitt eller adressen sin. Han visste også, helt sikkert, at Allie Letterworth ikke ville snakke om å sparke sin datters bortskjemte rumpe med en fullstendig fremmed. Hun hadde sagt det som om hun snakket med seg selv.

«Nei,» gjentok Allie Letterworth, åpnet bladet og så lot hun det falle igjen. «Jeg kan vel ikke gjøre det, antar jeg. Jeg lurer på om jeg bare skulle reise meg og gå. Bare la henne ligge her og kjøre min vei. Jeg kunne bo sammen med Michael, gjemme meg for verden, drikke gin og knulle hele tiden. Mannen min kom til å ta fra meg alle rettigheter på grunn av omsorgssvikt, men altså, hvem bryr seg om det? Ville du hatt delt foreldrerett for det der?»

«Er Michael golfinstruktøren din?» spurte Ig.

Hun nikket drømmende og smilte til ham og sa: «Det pussige er at jeg aldri ville begynt å ta timer hos ham hvis jeg hadde visst at han var nigger. Før Tiger Woods var det ingen svartinger i golfverdenen bortsett fra de som bar køllene – det var ett sted hvor du kunne komme deg unna dem. Du vet hvordan de fleste svarte er, snakker i mobilen hele tiden og sier faen ditt og faen datt, og den måten de betrakter hvite kvinner på. Men Michael har utdannelse. Han snakker akkurat slik som en hvit person. Og det er sant det de sier om svarte pikker. Jeg har knullet massevis av hvite fyrer, og ingen av dem hadde maken til Michaels utstyr.» Hun rynket på nesen og sa: «Vi kaller det femmerjernet.»

Ig spratt opp og gikk raskt bort til resepsjonistens luke. Han skriblet fort ned svarene på et par spørsmål og så rakte han skriveplaten mot henne.

Bak ham skrek den lille jenta: «Nei! Nei, jeg vil ikke reise meg!»

«Jeg føler at jeg må si noe til den jentas mor,» sa resepsjonisten og kikket forbi Ig bort på kvinnen og datteren hennes, uten å bry seg om skriveplaten. «Jeg vet det ikke er hennes feil at datteren er et hylende oppkast, men jeg har virkelig lyst til å si bare en eneste ting.»

Ig så på den lille jenta og på Allie Letterworth. Allie satt bøyd over henne igjen, stakk henne med det sammenrullede bladet, hveste til henne. Ig flyttet blikket tilbake til resepsjonisten.

«Ja visst,» sa han, forsøksvis.

Hun åpnet munnen, så nølte hun og stirret Ig bekymret inn i ansiktet. «Det er bare det at jeg ikke har lyst til å sette i gang en utrivelig scene.»

Spissene på hornene begynte å pulsere med en plutselig, ubehagelig hete. Noe i ham ble overrasket – allerede, og han hadde ikke hatt hornene i en time engang – over at hun ikke hadde gitt etter umiddelbart da han gav henne sin tillatelse.

«Hva mener du med sette i gang en?» spurte han og trakk seg rastløst i det lille fippskjegget som han drev og dyrket fram. Nysgjerrig nå på å se om han kunne få henne til å gjøre det. «Det er forbausende hvordan folk lar barna sine oppføre seg nå for tiden, ikke sant? Hvis man tenker over det, så kan man jo vanskelig skylde på barnet hvis foreldrene ikke kan lære det hvordan det skal oppføre seg.»

Resepsjonisten smilte, et barskt, takknemlig smil. Da han så det, kjente han en annen følelse skyte gjennom hornene, et isnende grøss.

Hun reiste seg og kikket forbi ham, på kvinnen og den lille jenta.

«Frue?» ropte hun. «Unnskyld, frue?»

«Ja?» sa Allie Letterworth, og så forhåpningsfullt opp, hun regnet sikkert med at datteren nå ble ropt inn til legen.

«Jeg skjønner at datteren din er svært opprørt, men hvis du ikke kan roe henne ned, tror du da at du kan vise litt jævla hensyn overfor alle oss andre og løfte på den breie ræva di og ta henne med utenfor så vi ikke alle sammen behøver å høre på hylingen hennes?» spurte resepsjonisten og smilte det kunstige, påklistrede smilet sitt.

Fargen forsvant fra Allie Letterworths ansikt, bare et par hissige røde flekker ble igjen og glødet i de voksaktige kinnene. Hun holdt datteren rundt håndleddet. Den lille jentas ansikt hadde nå fått en motbydelig høyrød farge, og hun prøvde å dra seg løs og gravde neglene inn i Allies hånd.

«Hva?» spurte Allie. «Hva sa du?»

«Hodet mitt!» ropte resepsjonisten, droppet smilet og banket rasende med fingeren mot den høyre tinningen. «Ungen din vil ikke tie stille, og hodet mitt holder på å eksplodere, og –»

«Faen ta deg!» ropte Allie Letterworth, kom seg på beina og svaiet.

«– hvis du hadde litt omtanke for andre –»

«Kyss meg i ræva!»

«– så hadde du tatt den hylende grisen din i luggen og dratt henne til helvete ut –»

«Di inntørkede fitte!»

«– men å, nei, du sitter bare der og diller med deg selv –»

«Kom her, Marcy,» sa Allie og rykket i datterens håndledd.

«Nei!» sa den lille jenta.

«Jeg sa kom her!» sa moren hennes og trakk henne mot utgangen.

På terskelen til gaten vred Allie Letterworths datter håndleddet løs fra morens grep. Hun styrtet gjennom rommet, men snublet i brannbilen og deiset ned på hendene og knærne. Jenta begynte å hyle igjen, hennes verste, mest inntrengende skrik til nå, og rullet seg over på siden mens hun holdt seg på et kne som blødde. Moren brydde seg ikke om det. Hun kastet fra seg håndvesken og begynte å rope til resepsjonisten, og resepsjonisten brølte skingrende tilbake. Igs horn banket heftig med en merkelig velgjørende følelse av fullbyrdelse og påvirkningskraft.

Ig var nærmere jenta enn noen av de andre, og moren kom ikke for å hjelpe. Han grep håndleddet hennes for å hjelpe henne på beina. Da han berørte henne, visste han at navnet hennes var Marcia Letterworth og at hun hadde tømt frokosten sin i morens fang med vilje om morgenen, fordi moren tvang henne til å gå til legen for å få brent bort vortene hennes og hun ville ikke gå og det kom til å gjøre vondt og moren hennes var slem og dum. Marcia vendte ansiktet mot hans. Øynene hennes, fulle av tårer, hadde samme klare, intense blåfarge som en sveiseflamme.

«Jeg hater mamma,» sa hun til Ig. «Jeg vil brenne henne opp i sengen hennes med fyrstikker. Jeg vil brenne henne helt opp bort.»

KAPITTEL FIRE

Sykepleiersken som veide Ig og målte blodtrykket, fortalte ham at eksmannen hennes stadig traff en jente som kjørte en sporty gul Saab. Sykepleiersken visste hvor hun stod parkert og ville gå dit i lunsjpausen og lage en dyp, lang ripe langs siden med bilnøklene. Hun ville legge hundebæsj på førersetet. Ig satt helt urørlig på undersøkelsesbordet, med hendene lukket som knyttnever, og hadde ingen kommentarer.

Da sykepleiersken fjernet blodtrykksarmbindet, streifet fingrene hennes den nakne huden hans, og Ig visste at hun hadde begått hærverk mot andre folks biler mange ganger tidligere: En lærer som hadde gitt henne stryk fordi hun hadde jukset på en prøve, en venn som hadde plapret om en hemmelighet, eksmannens advokat fordi han var eksmannens advokat. Ig kunne se henne for sitt indre, tolv år gammel, mens hun dro en spiker langs siden på farens svarte Oldsmobile og skar en stygg hvit stripe som gikk langs hele bilen hans.

Undersøkelsesrommet var for kaldt, klimaanlegget gikk for fullt, og Ig skalv av kulde og nervøsitet innen dr. Renald endelig kom inn. Ig bøyde hodet for å vise ham hornene. Han fortalte legen at han ikke visste hva som var virkelig og hva som ikke var det. Han sa at han trodde han hadde vrangforestillinger.

«Folk forteller meg ting hele tiden,» sa Ig. «Fryktelige ting. Forteller meg ting de har lyst til å gjøre, ting som ingen noensinne ville innrømme at de har lyst til. En liten jente fortalte meg nettopp at hun hadde lyst til å brenne opp moren sin i sengen hennes. Sykepleiersken din fortalte meg at hun har lyst til å ødelegge bilen til en stakkars jente. Jeg er redd. Jeg forstår ikke hva som skjer med meg.»

Legen gransket hornene, og bekymrede rynker bredte seg i pannen hans. «Det der er horn,» sa han.

«Jeg vet det er horn.»

Dr. Renald ristet på hodet. «De ser betente ut på tuppene. Gjør de vondt?»

«Helvetes vondt.»

«Ha,» sa legen. Han gned hånden over munnen. «La meg måle dem.» Han la målebåndet ved roten og målte omkretsen, så målte han fra tinningen til tuppen og fra tupp til tupp. Han skriblet noen tall på reseptblokken sin. Han lot de trælete fingertuppene gli langs dem, kjente på dem, ansiktet hadde en oppmerksom, vurderende mine, og Ig visste noe han ikke ville vite. Han visste at dr. Renald for et par dager siden stod i mørket på soverommet sitt og kikket bak gardinen ut av soveromsvinduet og masturberte mens han så på sin sytten år gamle datters venninner som hoppet rundt i svømmebassenget.

Legen tok et skritt tilbake, med et bekymret blikk i de gamle, grå øynene. Det så ut til at han nærmet seg en konklusjon. «Vet du hva jeg har lyst til å gjøre?»

«Hva da?» spurte Ig.

«Jeg har lyst til å male opp noe OxyContin og ta meg et lite snort. Jeg har lovt meg selv at jeg aldri skal snorte på jobben, fordi jeg tror jeg blir dum av det, men jeg vet ikke om jeg kan vente i seks timer til.»

Det gikk et øyeblikk før Ig forstod at legen ventet på å få høre hva han mente om saken.

«Kan vi ikke bare snakke om disse greiene på hodet mitt?» sa Ig.

Legens skuldrer sank. Han vendte ansiktet bort og utstøtte et lavt, boblende sukk.

«Hør her,» sa Ig. «Vær så snill. Jeg trenger hjelp. Noen må hjelpe meg.»

Dr. Renald så motvillig bort på ham.

Ig sa: «Jeg vet ikke hva som foregår. Jeg tror jeg holder på å bli gal. Hvorfor reagerer ikke folk sterkere når de ser hornene? Hvis jeg så noen med horn, hadde jeg pisset på meg.» Noe som faktisk var nøyaktig det han hadde gjort da han så seg selv i speilet første gang.

«De er vanskelige å huske,» sa legen. «Så snart jeg ser vekk fra deg, glemmer jeg at du har dem. Jeg vet ikke hvorfor.»

«Men du ser dem nå.»

Renald nikket.

«Og du har aldri sett maken til dem?»

«Er du sikker på at jeg ikke kan snorte litt Oxy?» spurte legen. Han lyste opp. «Jeg kan dele med deg. Vi kunne bli dritings sammen.»

Ig ristet på hodet. «Hør på meg, vær så snill.»

Legen skar en stygg grimase, men nikket.

«Hvorfor ber du ikke andre leger komme inn her? Hvorfor tar du ikke dette mer på alvor?»

«For å være helt ærlig,» sa Renald, «så er det litt vanskelig å konsentrere seg om problemet ditt. Jeg tenker hele tiden på pillene jeg har i dokumentmappen og på denne jenta som datteren min omgås. Nancy Hughes. Herre Gud, så lyst jeg har på henne. Men jeg føler meg litt syk når jeg tenker på det. Hun går fortsatt med tannregulering.»

«Vær så snill,» sa Ig. «Jeg ber om din medisinske vurdering – din hjelp. Hva skal jeg gjøre?»

«Jævla pasienter,» sa legen. «Det eneste hver og en av dere tenker på, er dere selv.»