José Saramago

Beleiringen av Lisboa

Oversatt av Christian Rugstad

José Saramago

Beleiringen av Lisboa

Oversatt av Christian Rugstad

Til Pilar

Så lenge du ikke finner sannheten,

kan du ikke endre den. Men hvis

du ikke endrer den, vil du heller

ikke finne den. Fatt mot.

Rådsboken

Dette tegnet kalles deleatur, sa korrekturleseren, det brukes når vi ønsker å stryke noe, det ligger jo i selve ordet, og det gjelder både for enkeltbokstaver og hele ord, Det likner en kobra som har angret seg idet den skal til å bite seg selv i halen, Det er slett ikke noe dårlig bilde, for så begjærlig klamrer skapelsen seg til livet at selv en slange nøler foran evigheten, Skriv tegnet en gang til, er De snill, men langsomt, Det er så lett som ingenting når man først har lært det, De vil kanskje uvilkårlig tro at hånden vil tegne den skremmende sirkelen, men nei da, legg bare merke til at jeg ikke stanser bevegelsen her hvor jeg begynte, men lar pennen svinge inn mot midten og fortsetter nedover til den krysser den nederste delen av kurven, til slutt ser den ut som en stor Q, hverken mer eller mindre, Så synd, det var en lovende tegning, Vel, så får vi heller nøye oss med illusjonen om likhet, skjønt hvis jeg får lov til å uttrykke meg en smule filosofisk, vil jeg bare si at det er forskjellene som gjør livet interessant, slik har det alltid vært, Hva har vel det med korrekturlesing å gjøre, Dere forfattere lever i et høyere luftlag og belemrer ikke de kloke hodene deres med tarvelige bagateller som utydelige, forbyttede og omsnudde bokstaver, som vi kalte korrekturfeilene på den tiden man satte for hånd, forskjell og feil, det var en og samme sak dengang, Jeg må tilstå at mine egne korrekturtegn er temmelig sjuskete, jeg lager nemlig bare en krusedull som gjelder for alle slags feil og overlater resten til de drevne typografene, denne sidegrenen av apotekernes viden kjente stifinnerfamilie som er i stand til å tyde selv det som ikke er skrevet ned, Og så må korrekturleserne komme ilende til for å løse flokene, Dere er våre skytsengler, vi stoler på dere, og De, for eksempel, får meg til å tenke på min kjære mor som pleide å gre skillen min om og om igjen til den så ut som om den var tegnet på med linjal, Takker så meget for sammenlikningen, men hvis Deres mor allerede har vandret, burde De kanskje gjøre Dem enda mer flid for hennes skyld, for den dagen kommer saktens da man må rette både godt og grundig, Jovisst retter jeg, men de største problemene løser jeg kjapt og greit ved å skrive et nytt ord over det gamle, Jeg har lagt merke til det ja, De trenger ikke å si det på den måten, jeg gjør så godt jeg kan, Neida, mer kan man heller ikke be om, og slett ikke når De ikke føler trang til å endre noe, ja når selve gleden ved å forandre er borte, Vi forfattere forandrer alltid, vi blir aldri fornøyd, Og slik må det også være, for det perfekte finnes bare i himmelen, men forfatternes rettelser er av en helt annen og mer problematisk karakter enn vår, Vil De si at korrekturlesere liker det de driver med, Så langt vil jeg nok ikke gå, da er det snakk om et kall, og så vidt jeg vet har ingen følt seg kallet til å bli korrekturleser, men det som er klart er imidlertid at vi korrekturlesere er noen vellystinger i våre hemmelige sjelers aller hemmeligste, Det har jeg aldri hørt før, Hver dag har sin glede og sin sorg, og også sin nyttige lekse, Snakker De av erfaring, Tenker De på leksen, Jeg tenker på vellysten, Selvfølgelig snakker jeg av egen erfaring, noen må vel også jeg ha, det skulle bare mangle, men jeg har samtidig hatt anledning til å betrakte andre mennesker, og det er noe man kan lære mye av, I Deres øyne må enkelte av fortidens forfattere ha vært litt av noen typer, og da tenker jeg særlig på Balzac, som forvandlet sine egne korrekturer til blendende fyrverkerier av rettelser og tilføyelser, Det samme gjelder vår egen Eça, for ikke å forglemme et hjemlig eksempel, Jeg skal banne på at både Balzac og Eça ville ha følt seg som de lykkeligste på denne jord hvis de hadde levd i dag og kunne sitte foran PC’en og sette inn og flytte, bytte ut linjer og stokke om på kapitler, Og vi, leserne, ville aldri ha fått vite hvilke veier de hadde gått cg forlatt før de fant fram til den endelige formen, hvis det finnes noe slikt, Vel, det er resultatet som teller, det er vel ingen vits i å kjenne til Camões’ og Dantes fomling og famling, De er et praktisk og moderne menneske som allerede lever i det toogtyvende århundre, Men si meg en ting, har de andre tegnene også latinske navn, som deleaturet, Jeg aner ikke om de har eller har hatt det, jeg er ingen opplyst mann, kanskje de var så vanskelige å uttale at de forsvant, Engang i fortidens mørke, De får unnskylde at jeg motsier Dem, men det uttrykket ville jeg ikke ha brukt, Det er bare en talemåte, For noe sludder, alle talemåter, faste uttrykk, forslitte fraser, klisjeer, sjablonger, ordspråk og munnhell kan bli som nye, det er bare et spørsmål om å bruke ordene som kommer foran og etter på den riktige måten, Så hvorfor ville De ikke ha sagt fortidens mørke, Fordi fortiden sluttet å være mørk da menneskene begynte å skrive, eller altså rette på teksten, som er en virksomhet som både krever raffinement og følsom forvandling, Det der var litt av et gullkorn, Det synes jeg også, først og fremst fordi det er første gang jeg sier det, neste gang vil nok noe av spensten ha gått tapt, Det ville ha blitt en klisjé, Eller en truisme, for å bruke den lærde betegnelsen, Jeg synes jeg aner en viss skeptisk bitterhet bak ordene Deres, Jeg vil heller kalle det en bitter skepsis, Det kan være hipp som happ, Nei, det betyr ikke det samme, forfattere pleier jo å ha et godt øre for slike forskjeller, Kanskje trommehinnene mine er i ferd med å forvitre, Unnskyld, det var ikke meningen, Å, jeg er ikke så hårsår, bare fortsett, men si meg først hvorfor De føler Dem så bitter eller skeptisk eller hva De vil, Bare prøv å forestille Dem korrekturleserens hverdag, tenk på den tragedien det er å måtte lese bøker både en og to og tre og fire og kanskje fem ganger, bøker som, Sannsynligvis ikke fortjener en eneste gjennomlesning, De harde ordene var ikke mine, husk på det, jeg kjenner min plass i ordenes verden, joda, jeg innrømmer gjerne at jeg er en vellysting, men jeg har også respekt, Jeg skjønner ikke hvorfor det skulle være så forferdelig, det står for meg som den innlysende konklusjonen på det De sa, på den veltalende pausen, selv hvor høyt meningen hang i luften, Hvis De vil ha svar, bør De gå til forfatterne, pirk litt i dem med det vi har snakket om, og jeg skal vedde på at de kommer trekkende med den velkjente anekdoten om skomakeren som gjorde maleren Apelles oppmerksom på at det var en feil med sandalen på en figur, og senere, etter at han hadde forsikret seg om at kunstneren hadde rettet opp blunderen, dristet han seg til å si sin mening om kneets anatomi, Det var da Apelles ble forbannet på denne freidige fysaken og sa Skomaker, bli ved din lest, et utsagn som skulle gå over i historien, Ingen liker at noen kikker en over skulderen, I dette tilfellet hadde Apelles rett, Kanskje det, men bare fordi det ikke var en lærd anatom som kritiserte bildet, De er avgjort en skeptiker, Alle forfattere er Apelles, men skomakerens fristelse er den vanligste blant menneskene, og det er bare korrekturleseren som har skjønt at rettelser er det eneste arbeidet som aldri tar slutt i denne verden, Følte De mange skomakerfristelser da De leste korrektur på boken min, Alderen fører med seg en god ting som er en dårlig ting, vi dysses ned og selv de største fristelser blir overvinnelige, De ser med andre ord feilen med sandalen og tier, Nei, det jeg lar passere er feilen med kneet, Likte De boken, Ja, Det var sannelig ikke rare entusiasmen, Jeg hørte heller ingen i spørsmålet Deres, Et spørsmål om taktikk, en forfatter bør prøve å oppvise et minstemål av beskjedenhet, selv om det kan holde hardt iblant, En korrekturleser må alltid være beskjeden, og skulle han en dag være freidig, ville han samtidig måtte være det perfekte menneske, Der leste De ikke korrektur på Dem selv, å bruke ordet være tre ganger i samme setning er utilgivelig, eller hva, Ikke heng Dem opp i sandalen, alt er tillatt når man snakker, Vel, men jeg har likevel vanskelig for å svelge smålåtenheten Deres, Husk at vi korrekturlesere er et besindig folkeferd, vi er vel bevandret i livet og litteraturen, Som De kanskje husker er boken min et historisk verk, Og et historisk verk vil man da også kalle det ifølge gjengse genrebetegnelser, men selv om jeg ikke har til hensikt å komme med flere innvendinger, er det min beskjedne mening at alt som ikke er liv, er litteratur, Historien også, Fremfor alt historien, og det sier jeg uten ønske om å fornærme Dem, Og malerkunsten, musikken, Musikken har forsøkt å løsrive seg fra det øyeblikk den ble født, og sannsynligvis ønsker den å frigjøre seg fra ordene av ren og skjær misunnelse, sånt går i bølger, men til slutt underkaster den seg alltid, Og malerkunsten, Vel, et maleri er ikke annet enn litteratur skrevet med pensel, Jeg håper De ikke har glemt at menneskeheten begynte å male lenge før den kunne skrive, Man tager hvad man haver, eller sagt på en annen måte, den som ikke kan skrive, han maler, eller tegner, som ungene gjør, De vil med andre ord si at litteraturen eksisterte allerede før den var født, Javisst, akkurat som mennesket var menneske før det ble menneske, Det må vel sies å være et temmelig originalt synspunkt, Det mente ikke kong Salomo, som levde for mange herrens år siden og allerede dengang kunne slå fast at det ikke fantes noe nytt under solen, og når man kunne slå det fast for så lenge siden, hva må vi vel ikke si i dag, tredve århundrer senere, hvis min leksikalske hukommelse ikke svikter meg, Det er ganske pussig, for selv jeg, som til og med er historiker, ville ha vært fullstendig blank hvis noen plutselig spurte meg om når han levde, Det er sånn tiden er, den halser avgårde uten at vi legger merke til den, inntil du plutselig en dag blir ristet ut av dine daglige gjøremål og sier Jøssenavn som tiden flyr, kong Salomo var jo nettopp blant de levende og vips er det gått tre tusen år, Jeg har en fornemmelse av at De har havnet på feil hylle, det var nok filosof eller historiker De skulle ha vært, De har liksom den verbale schwungen som slike kunster krever, Jeg har ingen utdannelse, hva kan vel en stakkar gjøre uten skolegang, jeg hadde kanskje såpass flaks at jeg kom til verden med dugelige anlegg, skjønt i rå og ubehandlet tilstand, for å si det sånn, men siden fikk jeg ikke annen polish enn hva den første ABCen kunne gi meg, De kunne stå fram som autodidakt, som et produkt av Deres egne verdige bestrebelser, det er ingen skam, i gamle dager var samfunnet stolt av sine autodidakter, Det var den gang, sånt noe har utviklingen gjort kål på, folk ser skjevt til selvlærte mennesker nå for tiden, bare de som skriver dikt og fortellinger til allmenn forlystelse har lov til å være autodidakter, og flaks for dem, men jeg har nok aldri hatt dikteriske evner, det må jeg bare innrømme, Så bli filosof, da mann, Ja, De er virkelig en elegantier på humorens område, en som vet å dyrke ironien etter alle kunstens regler, hvordan kan det egentlig ha seg at De viet Dem til historien, som er en så dyp og alvorlig vitenskap, Jeg sparer ironien til det virkelige livet, Jeg for min del tror ikke at historien er det virkelige livet, det er litteratur og null og niks annet, Men historien var virkelighet på den tiden da historien ennå ikke kunne kalle seg historie, Er De sikker, De er virkelig et spørsmål på to bein og en tvil utstyrt med armer, Det eneste som mangler på meg er hodet, Hver ting til sin tid, hjernen var det siste som ble oppfunnet, De er en klok mann, Kjære venn, ikke overdriv, Vil De se sistekorrekturen, Det trengs ikke, jeg har allerede foretatt rettelsene mine, resten overlater jeg til Dem, Takk for tilliten, Ingen årsak, Så De tror altså at historien er det virkelige livet, Det tror jeg ja, At historien var det virkelige livet, mener jeg, Det tviler jeg ikke et øyeblikk på, Hvordan skulle det gått med oss om deleaturtegnet ikke hadde eksistert, sukket korrekturleseren.

Bønneutroperen våknet i det øyeblikket da bare et syn tusen ganger skarpere enn det naturen kan gi oss ville ha skjelnet den første strimen av lys som skilte natten fra dagen. Han våknet alltid med solen, uansett om det var sommer eller vinter, og han trengte ingen hjelpemidler for å måle tiden, ikke annet enn denne umerkelige forandringen i rommets mørke, en anelse av lys mot huden på pannen, som et mykt streif over øyenbrynene eller som de underskjønne hurienes første florlette kjærtegn, de som venter de troende i Muhammeds paradis og som aldri har avslørt sin raffinerte og dypt hemmelige kunst for noen. Det er en gåte, et under, ja et ubegripelig mysterium at de strever sånn for å fornye møydommen så snart de mister den, den må åpenbart være høyt skattet i det hinsidige, hvilket en gang for alle beviser at alt vårt sut og strev ikke er over når vi trer inn i evigheten, og det samme gjelder våre uforskyldte lidelser. Bønneutroperen åpnet ikke øynene. Han kunne godt ha blitt liggende lenger, mens solen steg uendelig langsomt opp mot jordens horisont, for det var fortsatt en stund til den ville vise seg og ennå hadde ingen av byens haner løftet hodet for å varsle morgenens liv og røre. Riktignok var det en hund som bjeffet et sted, men det kunne den godt ha spart seg, for alle de andre sov, og hvem vet, kanskje de drømte at det var de selv som gjødde i søvne, Dette er en drøm, tenkte de og sov videre, omgitt av en verden full av eggende lukter, det var ikke det, men ingen av dem var så inntrengende at de fikk dem til å fare opp, som den umiskjennelige stanken av trussel eller død, bare for å nevne to enkle eksempler. Bønneutroperen stod opp og famlet omkring seg i mørket, han fant klærne, kledde på seg og gikk ut av rommet. Moskeen lå taus og stille, og den eneste lyden som hørtes var de usikre skrittene som gjenlød under buehvelvene, en slepende lyd fra forsiktige føtter, som om han fryktet at jorden plutselig ville sluke ham. Han følte aldri denne angsten for det usynlige ellers, ikke om dagen, ikke om natten, bare nå da han i grålysningen skulle gå opp trappen i minareten for å kalle de troende til morgenbønnen. Det var nemlig en overtroisk mann, og der han gikk tenkte han på hvilken stor synd han ville ha begått hvis han lot innbyggerne sove videre, helt til solen stod over elven og de våknet med et rykk, fortumlet over det blendende lyset, og begynte å skrike og bære seg og spørre etter ham som ikke hadde kalt dem da han skulle. Han er sikkert syk, ville kanskje en mer forståelsesfull sjel si, men den gang ei, han var søkk borte, jøss da, trukket ned i jordens indre av mørke makter. Det var kronglete å komme seg opp vindeltrappen, og dessuten var denne bønneutroperen en gammel mann, men heldigvis var det ikke nødvendig å legge bind for øynene hans, slik de gjorde med muldyrene som drev møllehjulene så de ikke skulle bli svimete. Da han kom opp, kjente han den kjølige morgenbrisen mot ansiktet og vibrasjonene fra det gryende lyset som ennå ikke hadde fått noen farge, for ingenting er som denne rene klarheten som varsler dagen og legger seg mot ansiktet som en svak sitring, som om du ble berørt av usynlige fingre, en uforlignelig opplevelse som får en til å undres på om ikke det baktalte guddommelige skaperverket når alt kommer til alt er et historiens ironiske faktum og følgelig et surt eple for alle skeptikere og ateister. Bønneutroperen strøk hånden langsomt over det sirkelformede brystvernet til han kjente hakket i steinen, merket som markerte retningen til den hellige byen Mekka. Han var rede. Men først måtte solen få tid til å la sin første lyskrans stige opp over jordterrassene, og selv måtte han rense strupen, for en bønneutropers kunngjøringskunst må være patent fra det øyeblikk han hever stemmen, det er da han må vise hva han er god for, ikke når halsen er rusten av prat eller grumsete etter matens trøst. Det ligger en by foran bønneutroperens føtter, lenger nede en elv, og alt sover fremdeles, men urolig nå. Morgenen brer seg langsomt ut over husene, vannets hud blir et speil for himmelen, så trekker bønneutroperen pusten og roper med skingrende stemme, Allahu akbar, slik slynger han sine lungers luft ut i lovprisning av Guds storhet, og disse ordene vil han rope igjen og igjen i en ekstatisk sang mens han tar verden til vitne på at det ikke finnes andre guder enn Allah og at Muhammed er Hans sendebud, og når han så har uttalt disse grunnleggende sannhetene, kaller han til bønn, Bedetimen er inne, men ettersom mennesket av naturen er et dovendyr, uansett hvor glødende troen er på Han som aldri sover, svinger han sin stemmes pisk skånsomt over dem som ikke klarer å få opp øyelokkene, Å be er bedre enn å sove, As-salatu jayrun min an-nawn, for de som forstår seg på dette språket, og så avslutter han med å rope ut at Allah er den eneste gud, La ilaha illa llah, men nå bare én gang, for det er tilstrekkelig når det handler om absolutte sannheter. Byen mumler fram bønnene, solen har steget opp og kaster sine stråler over takterrassene, snart skal innbyggerne myldre fram på gårdsplassene. Minareten ligger badet i lys. Bønneutroperen er blind.

Historikeren har ikke beskrevet det slik i boken sin. Alt han skrev var at muezzinen steg opp i minareten og kalte de troende til bønn i moskeen, uten å utdype situasjonen, for eksempel om det var morgen eller midt på dagen eller ved soloppgang. I hans øyne var slike bagateller åpenbart av liten historisk interesse, det fikk greie seg med korrekte hentydninger, slik at leseren forstod at forfatteren var godt kjent med forholdene på den tiden. Og dette burde vi takke ham for. Temaet hans, som er krig og beleiring og dermed spekket med kraft og mannsmot, kunne saktens godt klare seg uten bønnens henrykkelse, som av alle tilstander er den som virker mest lammende, for den som ber ofrer seg uten kamp og gir opp en gang for alle. Men det finnes også dem som mener at det eksisterer en sammenheng mellom bønn og krig, så for å skape en viss balanse vil vi her gjerne minne om det kjente miraklet i Ourique, både fordi det ligger så nær i tid med tanke på disse hendelsene og fordi vitnesbyrdene er så entydige. Det var altså der Kristus viste seg for den portugisiske kongen, som ropte til Ham mens soldatene kastet seg til marken, Vis deg for de vantro, Herre, vis deg for de vantro og ikke for meg som allerede kjenner din kraft, men Kristus ville ikke vise seg for maurerne, og det var synd og skam, for da ville vi i dag ikke ha lest om dette grufulle blodbadet i disse annalene, men tvert imot om den mirakuløse omvendelsen av de hundre og femti tusen barbarene som til slutt altså skulle bøte med livet, og det kan vel ikke kalles annet enn en himmelropende sløsing med sjeler. Men sånn er livet, enkelte ting er ikke til å unngå, Gud har aldri manglet gode råd fra oss her nede, men skjebnen følger sine egne ubrytelige lover, og det gjør den iblant med en overraskende og artistisk vri, som da Camões grep fatt i dette oppflammende ropet og lot det runge gjennom to udødelige dikt. Det er sant som det er sagt at i naturen er det ingenting som fødes eller går til grunne uten at det kommer til nytte.

Det var gode tider den gang, alt vi trengte å gjøre for å bli bønnhørt var å be med de riktige ordene, og det gjaldt også i temmelig vriene tilfeller der pasienten allerede var desillusjonert og uten håp om botemiddel. Et eksempel på dette er at den kongen vi snakker om her, som var født med forkrøplede ben, eller atrofiske som vi kaller det i dag, ble helbredet på mirakuløst vis uten at en eneste lege hadde lagt sin hånd på ham, og hadde så skjedd, ville det heller ikke ha hjulpet stort. Fordi han var et menneske som var forutbestemt til kongeverdigheten, skulle det egentlig ikke være nødvendig å besvære de høyere makter, og vi snakker her om Jomfru Maria og Herren, ikke englene i sjette hierarki, for å få en lykkelig utgang på denne affæren som Portugal kanskje skylder sin uavhengighet. For det hadde seg slik at da Dom Egas Moniz, den unge Afonsos rådgiver, lå i sin seng og sov, viste den hellige Maria seg for ham og sa, Sover du, Dom Egas Moniz, og han, som ikke visste om han var våken eller drømte, spurte for å være helt sikker, Frue, hvem er De, og hun svarte vennlig, Jeg er Jomfruen, og jeg befaler deg å dra til Carquere, som ligger i Resende prestegjeld, der skal du grave i jorden og finne en kirke som engang ble påbegynt til min ære, og du vil også finne et bilde av meg som du skal sette i stand, for det trengs sikkert etter å ha ligget glemt og forlatt så lenge. Deretter skal du våke, og sett så guttungen på alteret og vit at han vil bli helbredet i samme stund. Ta godt vare på ham deretter, for jeg vet at min sønn har tenkt å gi ham i oppdrag å knuse troens fiender, og det vil han selvfølgelig ikke klare med så korte ben. Dom Egas Moniz våknet glad og opprømt, han kalte folkene sine til seg og ridende på et muldyr dro han til Carquere og ga ordre til å grave på det stedet Jomfruen hadde pekt ut for ham. Men der lå det ingen kirke, skjønt overraskelsen er vår, ikke deres, for i disse velsignede tider var de høyere makters råd hverken gratis eller upålitelige. Sannheten er at Dom Egaz Moniz ikke hadde oppfylt Jomfruens befaling til punkt og prikke, for hun hadde klart og tydelig bedt ham om å grave med sine egne hender, og hva gjorde han, joda, han ga ordre til at andre skulle grave, sannsynligvis de livegne, for allerede på den tiden fantes det sosiale ulikheter. Vi skylder jomfru Maria en stor takk fordi hun ikke ble så fornærmet at hun lot den unge Afonsos ben krympe igjen, for om det finnes gode mirakler, har det også funnes onde, det kan de stakkars grisene i Bibelen skrive under på, de som styrtet seg i avgrunnen etter at den gode Jesus hadde latt onde ånder fare inn i dem, hvilket resulterte i at de uskyldige dyrene led martyrdøden, og det var de alene om, for selv om de opprørske englenes fall hadde vært enda større, døde såvidt man vet ingen av dem under opprøret selv om de straks ble omskapt til demoner. Det er ikke lett å tilgi Herren vår Gud for at Han var så skjødesløs og lot anledningen gå fra seg til å kvitte seg med hele banden en gang for alle, for det er ingen grunn til å kimse av ordtaket som lyder, Den som skåner sin fiende, vil dø for hans hånd, men vi får bare håpe at Gud slipper å angre seg en vakker dag, for da er det over og ut. Og hvis så skjer og Han skulle få tid til å tenke tilbake på sitt liv i denne skjebnestunden, får vi imidlertid håpe at Hans sjel blir opplyst og at Han skjønner at Han burde ha forskånet oss alle sammen, både skrøpelige griser og mennesker, for alle disse laster, synder og utilfredshetens pinsler som man sier er fandens verk og merke. Vi ligger mellom sleggen og ambolten som et stykke rødglødende jern som hamres og bankes helt til ilden dør ut.

Vel, det får være nok bibelhistorie for denne gang. Nå ville det kanskje være på sin plass å få vite hvem det er som har skrevet fortellingen om bønneutroperens vakre morgenstund i Lisboa, og det med et slikt vell av realistiske detaljer at det likner en øyenvitneskildring, hvis det da ikke er et resultat av en fingernem anvendelse av et eller annet samtidig dokument, ikke nødvendigvis knyttet til Lisboa, for effekten sin del trengs bare en by, en elv og en klar morgenstund, hvilket som kjent er en temmelig banal komposisjon. Svaret er overraskende nok at ingen har skrevet det, at det ikke står skrevet noe sted, selv om det kan se slik ut, at alt dette ikke var annet enn flyktige tanker i korrekturleserens hode der han satt og leste og rettet feilene som hadde sneket seg inn i første- og annenkorrekturen. Korrekturleseren har nemlig den bemerkelsesverdige egenskapen at han kan forflere seg, han skriver et deleaturtegn eller setter inn et nødvendig komma samtidig som han, unnskyld neologismen, heteronymiserer seg selv ved å spinne videre på et bilde, en sammenlikning, en metafor, og ofte skal det ikke mer til enn at han gjentar et ord for seg selv med lav stemme før han glir på assosiasjonenes vinger inn i flerstemmige verbale konstruksjoner som får det vesle arbeidsrommet hans til å multiplisere seg med seg selv, skjønt det er ingen enkel sak å forklare hva som skjer. Der han satt syntes han at historikeren var altfor gjerrig på opplysningene, det eneste han gjorde, hvis det er tillatt med en dumdristig vurdering, var jo å servere ordene muezzin og minaret for å gi en smule lokalkoloritt og historisk kulør til beskrivelsen av fiendens leir, hvilket er en semantisk tvilsomhet som burde rettes opp øyeblikkelig ettersom en leir tilhører beleirerne, ikke de beleirede, som har installert seg med alle mulige bekvemmeligheter i denne byen som bortsett fra et og annet avbrudd har vært på deres hender siden år syv hundre og fjorten, etter de kristnes tidsregning selvfølgelig, den arabiske kalenderen er som kjent annerledes. Denne rettelsen foretok korrekturleseren selv, for han besitter mer enn tilfredsstillende kunnskaper om kalendere og vet at hedsjra’en, ifølge det uunnværlige verket Hva skjedde når, fant sted den sekstende juli år seks hundre og toogtyve etter Kristus, forkortet til e.Kr., uten å forglemme at det muslimske året styres av månen og derfor er kortere enn kristenhetens, som retter seg etter solen, slik at man alltid må trekke fra tre år for hvert århundre. Så samvittighetsfull som han var, ville han ha vært en utmerket korrekturleser hvis han bare voktet seg for å flakse sånn med vingene og ikke viklet seg inn i tvilsomme fabuleringer, og i dette tilfellet hadde han henfalt til lettvintheter, åpenbare feilslutninger og tvilsomme antagelser, både en og to og tre ganger, noe som definitivt viser at historikeren var på ville veier da han så ubetenksomt rådet ham til å vie seg til historieforskningen. Når det gjelder filosofien, så Gud fri og bevare oss.

Det første tvilsomme punktet, hvis vi nå går baklengs gjennom fortellingen, er denne latterlige forestillingen om at det skulle finnes et merke på minaretens brystvern som markerte retningen til Mekka, antagelig i form av en pil. Uansett hvor langt fremme maurerne og andre arabere var når det gjaldt landmåling og geografiske kunnskaper, er det lite trolig at de kunne angi, med den nøyaktighet som han antyder, posisjonen til en kaba på jordens overflate, der det jo vrimler av steiner, den ene mer hellig enn den andre. Enten det nå handler om å bøye hodet eller falle på kne eller vende blikket opp og ned, så gjør man det ut fra en omtrentlig antagelse av retningen, tar fisken på feelingen så å si, om vi kan tillate oss et uttrykk fra sportsfiskernes verden, det som betyr noe når det kommer til stykket er at Gud og Allah kan lese våre hjerter og ikke tar det ille opp om vi vender dem ryggen av ren og skjær uvitenhet, og det kan like gjerne være deres feil som vår, for de er jo aldri der de har lovet at de skal være. Korrekturleseren er et barn av sin tid, han har lært seg å stole på trafikkskiltene, så det er ikke å undres over at han falt for fristelsen til å begå denne anakronismen, kanskje grepet av et øyeblikks medlidenhet fordi bønneutroperen var blind. Det er en kjent sak at det ikke er klærnes kvalitet som bestemmer om de vil få flekker eller ikke, selv det fineste tøy er utsatt, og har det først fått en flekk, følger gjerne den neste etter, og dermed er vi ved brøler nummer to, som virkelig er graverende, for hvis det hadde stått skrevet, men det gjør det heldigvis ikke, ville det ha forledet en uforvaren leser til å tro at beskrivelsen av bønneutroperens gjøren og laden etter at han hadde våknet var i overensstemmelse med muslimsk levesett. Vi vil hevde at det er feil, og det fordi muezzinen, som er benevnelsen historikeren foretrekker, ikke vasket seg som ritualene forskriver før han kalte de troende til bønn og følgelig befant seg i en tilstand av urenhet, og det er en lite troverdig situasjon med tanke på at vi her befinner oss så nær islams kilde i tid, fire hundre år og litt til, ja så å si i vuggen. Senere hen vil nok troen bli litt slappere i fisken, med unnasluntring i fastetiden og tvilsomme fortolkninger av klare og entydige forskrifter, for det finnes ikke noe som tretter menneskene mer enn strenge prinsipper, sjelen blir svak før kjødet gir etter, skjønt den som stilles til regnskap er ikke sjelen, nei da, det er det stakkars kjødet man fordømmer og forulemper og rakker ned på. På denne tiden levde man fremdeles i en troende tid, og bønneutroperen ville aldri i verden ha våget seg opp i minareten uten et rent hjerte og nyvaskede hender, derfor frikjenner vi ham fra den synden som korrekturleseren tilla ham ved sin utilgivelige slendrian. Til tross for den fagkunnskapen som vi hørte ham slå om seg med i samtalen med historikeren, kan det være på tide å lufte våre bange anelser når det gjelder konsekvensene av den tilliten forfatteren av Beleiringen av Lisboa viste ham, kanskje han følte seg trett og i ulage eller tenkte på en forestående reise da han overlot den siste gjennomgangen av korrekturen til deleaturenes fagmann alene, uten noen form for kontroll. Vi grøsser bare ved tanken på å skulle finne denne utilbørlige beskrivelsen av bønneutroperens morgenstund i forfatterens vitenskapelige tekst, som er en frukt av inngående studier, grundige undersøkelser og omhyggelige sammenlikninger. Det er for eksempel tvilsomt, selv om det alltid er fornuftig å tvile på selve tvilen, om historikeren i det hele tatt skulle ha nevnt hunder og hundeglam i teksten, for han vet godt at araberne holder hunden for å være et urent dyr, akkurat som grisen, og det vil altså være en demonstrasjon av grov uvitenhet å anta at maurerne i Lisboa, de som var så glødende i troen, bodde vegg i vegg med en flokk kjøtere. Grisebingen rett utenfor døren og hundehuset med vaktbikkja eller den lille kurven med skjødehunden er kristne påfunn alle som en, så det er kanskje ikke for ingenting at muhammedanerne kaller korsfarerne for hunder, ja det er bare flaks at de, så vidt man vet, ikke kaller dem for svin. Hvis det nå altså forholder seg slik, er det selvfølgelig trist at vi ikke lenger kan regne med det tiltalende bildet av en hund som uler mot månen eller klør seg i øret som er fullt av lopper og lus, men sannheten, hvis vi nå finner den til slutt, bør gå foran alle andre hensyn uansett om den gleder eller ergrer, og derfor burde vi her og nå be om at beretningen om den siste fredelige morgenstunden i Lisboa hadde forblitt uskrevet, hvis vi altså ikke allerede visste at denne falske beskrivelsen, som i og for seg kan virke besnærende logisk, aldri fant veien ut av korrekturleserens hode og ikke var annet enn hans egne fjollete fantasier.

Det er altså på det rene at korrekturleseren tok feil, og tok han ikke feil, blandet han tingene sammen, og blandet han ikke tingene sammen, diktet han det hele opp, men den får kaste den første stein som ikke har tatt feil, blandet ting sammen eller diktet opp noe. Å ta feil, sa en som visste hva han snakket om, er noe som kjennetegner mennesket, hvilket betyr at den som ikke tar feil heller ikke kan være et ekte menneske, hvis det da ikke er feil å ta ordene bokstavelig. Denne fornemme maksimen kan imidlertid ikke brukes som en generell unnskyldning for alle våre haltende vurderinger og hinkende meninger. Den som ikke vet, bør spørre, såpass ydmyk bør man være, og en så elementær forsiktighetsregel burde korrekturleseren alltid ha i mente, ikke minst fordi han ikke engang trenger å gå ut av huset, ja ut av arbeidsværelset der han nå sitter og arbeider, for der er det ingen mangel på bøker som kunne opplyse ham hvis han hadde hatt vett og forstand nok til ikke å stole blindt på det han tror han vet, for det er her de verste villfarelsene stammer fra, ikke fra uvitenheten. I disse velfylte bokhyllene venter tusener på tusener av sider på gnisten fra en gryende nysgjerrighet eller det faste lyset fra tvilen som søker klarhet. La oss til slutt si til korrekturleserens fordel at han gjennom et langt liv har samlet seg så mange og så forskjellige informasjonskilder, skjønt det bare er å kaste et blikk rundt seg for å se at han mangler informasjonsteknologiske hjelpemidler i arkivet sitt, men pengene rekker dessverre ikke til alt, og det er på tide å nevne at dette arbeidet er blant de dårligst betalte på kloden. Men Allah er stor, og en dag vil kanskje alle korrekturlesere ha tilgang til en dataterminal som natt og dag knytter dem til den sentrale databanken som en navlestreng, og da får vi sannelig håpe, for hans og vår skyld, at den fristende feilen ikke har sneket seg inn i denne monumentale ansamlingen av kjensgjerninger som fanden i klosteret.

Det får nå være som det er, inntil den dagen kommer er bøkene her som pulserende galakser, og ordene som står i dem er kosmisk støv som flagrer omkring i påvente av blikket som skal festne eller fornye betydningen av dem, for slik som forklaringene på universet varierer, kan selv den mest seiglivede grunnsetning brått få et nytt innhold eller blotte sin latente indre selvmotsigelse eller selv demonstrere sin egen feilaktighet. Her i dette arbeidsværelset, hvor sannheten ikke kan være annet enn et ansikt lagt over en uendelighet av forskjellige masker, står alle de velkjente ordbøkene, Morais og Aurélios, Morenos og Torrinhas, noen gramatikker, Håndbok for den perfekte korrekturleser, et alfa og omega i arbeidet, men det finnes også bøker om kunsthistorie, om verden i sin alminnelighet, om romerne, perserne, grekerne, kineserne, araberne, de slaviske folk, portugiserne, kort sagt nesten alle land og folk, og bøker om vitenskapshistorie, litteraturhistorie, musikk, religion, filosofi, verdens kulturer, den lille Larousse, Quillet i forkortet utgave, Robert, Politisk leksikon, Enciclopedia Luso-Brasileira, Encyclopedia Britannica, ufullstendig, Historisk og Geografisk oppslagsverk, et verdensatlas over samme lest, João Soares’ atlas, en gammel utgave, Historiske årbøker, Vår tids personligheter fra A-Å, Allment biografisk leksikon, Bokhandlerhåndboken, et eventyr-leksikon, Mytologisk biografisk oppslagsverk, Det lusitanske bibliotek, Komparativt geografisk leksikon med vekt på oldtiden, middelalderen og moderne tid, Historisk atlas basert på moderne forskning, allmenne oppslagsverk om litteratur, kunst, etikk og samfunnsvitenskap, og, for nå å bli ferdig, ikke med selve inventaret, men det som ligger midt i glaninga, Allment biografisk og historisk leksikon samt diverse oppslagsverk om mytologi, eldre og moderne geografi, antikviteter og greske, romerske, franske og andre utenlandske politiske institusjoner, og ikke å forglemme Raritetenes, usannsynlighetenes og kuriositetenes A-Å, som også får avslutte denne odysseen, og det må vel sies å være litt av et sammentreff at et av eksemplene på villfarelser som står å lese i den sistnevnte boken er den vise Aristoteles⁵ påstand om at den vanlige husfluen har fire ben, en aritmetisk reduksjon som ettertidens forfattere skulle gjenta opp gjennom århundrene, selv om et hvilket som helst barn har erfart gjennom grusomhet og eksperimenteringsiver at fluen har seks ben, for helt siden Aristoteles’ dager har de nappet dem ut mens de tellet vellystig i vei, ett, to, tre, fire, fem, seks, men når de samme barna vokste opp og begynte å lese den greske vismannen, sa de til hverandre, Fluen har fire ben, for jo grundigere mesterens autoritet prentes inn i oss, desto mer får sannheten lide.

Dette uventede fremstøtet mot entomologiens grenser viser klart og tydelig at de villfarelsene vi beskyldte korrekturleseren for til syvende og sist ikke er hans, men bøkenes, de som ikke gjør annet enn å sitere eldre verker uten å stille spørsmål, og siden det nå engang er slik, får vi bare ha medynk med den som måtte falle som uskyldig offer for egen godtroenhet og andres feiltagelser. Fra denne innrømmelsen kan nok veien synes kort tilbake til den generelle unnskyldningen som vi allerede har avskrevet, men den akter vi ikke å gå sånn helt uten videre, for korrekturleseren vil til sitt eget beste bli gjort oppmerksom på den glitrende diskursen om feilslutninger som en annen vis mann har gitt oss i boken Novum organum. Der deler Bacon villfarelsene inn i fire kategorier, nemlig idola tribus, den menneskelige naturs feiltagelser, idola spacus, de individuelle villfarelser, idola fori, de språklige misforståelser, og til slutt idola theatri, systemenes misgrep. I det første tilfellet skyldes feiltagelsene sansenes ufullkommenhet, påvirket som de er av fordommer og lidenskaper, hangen til å dømme alt ut fra tillærte tanker, vår uslukkelige nysgjerrighet til tross for begrensningene som vår ånd er beheftet med, tilbøyeligheten som får oss til å søke flere analogier mellom tingene enn de som virkelig finnes. I det andre tilfellet har feiltagelsen rot i vår ulikhet på åndens område, der noen fortaper seg i bagateller, andre i vidløftige generaliseringer, og dertil kommer den forkjærligheten vi har for visse vitenskaper, med den følgen at vi prøver å hjemføre alt til dem. Når det gjelder det tredje tilfellet, de språklige misforståelsene, ligger problemet i at ordene ofte kan bety flere ting eller er diffuse eller kan tolkes i forskjellige retninger, og når det så omsider gjelder det fjerde punktet, er det bare å si at feilslutningene som ligger til grunn for de store systemene er så mange at vi aldri ville bli ferdige hvis vi skulle begynne å liste dem opp her. Måtte korrekturleseren legge seg denne katalogen på sinne og det vil gå ham vel, og måtte han også dra nytte av den fåmælte Senecas ord, han som var like ordknapp som vi burde være det, Onerat discentem turba, non instruit, en finslipt grunnsetning som korrekturleserens mor for mange herrens år siden, uten a kunne latin og knapt nok sitt eget morsmål, oversatte med oppriktig skepsis, Jo mer man leser, desto mindre forstår man.

Men noe kommer tross alt fra denne analysen og disputten med ordene i behold, for det var ingen feiltagelse å skrive, som det altså her og nå står, at bønneutroperen var blind. Historikeren, som bare nevner minaret og muezzin, hadde kanskje oversett det faktum at nesten alle bønneutropere på den tiden var frarøvet synet, og slik skulle det også være langt inn i fremtiden. Og hvis han vet det, tror han kanskje at denne skavanken i seg selv avføder et særskilt kall om å mane til bønn, eller at det var slik de mauriske samfunnene løste problemet med å skaffe arbeid til mennesker som manglet den dyrebare synsevnen. Men denne gangen er det han som tar feil, og det er en villfarelse som til slutt vil bli alles. Det er imidlertid et historisk faktum at bønneutroperne ble valgt ut blant de blinde fordi de var avskåret fra å se inn på gårdsrommene og takterrassene der oppe fra minareten, ikke ut fra en humanitær sysselsettingspolitikk eller fordi de fysiologisk sett var disponert for dette yrket. Korrekturleseren kan ikke lenger huske hvor han har det fra, han har vel lest det i en pålitelig bok som tiden har fart varsomt med, og derfor kan han nå hevde at bønneutroperne var blinde og dermed basta. Nesten hele bunten. Bare de nå ikke gjorde disse menneskene blinde ved å stikke ut øynene på dem, tenker han, uten helt å kunne fri seg fra tvilen, akkurat som man gjorde og kanskje fortsatt gjør med nattergalene, slik at de ikke skal vite annet om lyset enn stemmen de hører i mørket, deres egen eller kanskje stemmen til Den andre, som ikke kan annet enn å gjenta de ordene vi finner på, dem vi forsøker å si alt med, både velsignelser og forbannelser, ja til og med det som aldri vil få noe navn, det uutsigelige.