Ingeborg Arvola

Grisehjerter

Ingeborg Arvola

Grisehjerter

Vi må tilpasse oss de endringene vi ikke klarer å unngå – og vi må unngå de endringene vi ikke klarer

å tilpasse oss.

Nicholas Stern, økonom

Kapittel 1

«Bzz. Bzz.» Flua leter etter et hull i frontruta. «Bzz, bzz.» Den tette lufta får flua til å danse og stange mot glasset til Mazdaen, en mørkerød nittitomodell med to uheldige flammemotiver lakkert langs sidene. Det er den forrige eierens verk, og grunnen til at bilen gikk for spottpris. Uansett hvor sterkt folk ønsker å være synlig i verden, er det få som går for flammelakkerte biler. Før katastrofen ville aldri Kine kjøpt en bil med flammelakkering. Av hensyn til miljøet ville hun i hvert fall ikke kjøpt en flammelakkert eldre modell, men hybridbilen er en av tingene de solgte unna, og Mazdaen er sprekt innkjørt og godt tatt vare på. Den har ingen problemer med den seige stigningen mot Troms, med Bjerkvik i bakspeilet, selv ikke med tilhengeren utlånt fra Statoil.

«Bzz, bzz.» Flua stanger i vinduet, hopper og surrer videre i stillheten. «Bzz.» Den overdøver flapringen til presenningen på tilhengeren, som ikke er festet skikkelig. Nå og da river vinden i en plastblå flik.

Formiddagen er kald og våt. Det minner lite om tjuende mai i Oslo, men så er det også 150 mil siden de forlot hovedstaden med alle dens blomstrende trær.

Det regner ikke. Det snør ikke. Det er bra nok for folk som bor i nord.

De forventer ikke veikanter fulle av fargeglade markblomster.

De forventer trær som skyter skudd, og kanskje hestehov i en og annen solhelling, Mazdaen passerer skuddklar bjørk og flekker av hestehov der sola tar best og dessuten – snø på tilbakemarsj, snøtunger som trekker seg oppover mot fjelltindene, flere myrpartier blottet for snø, flere lier ligger klare til å hente fram gress og grønnfarge nok for en hel sommer.

Stigningen flater ut, og en reinflokk dukker opp i veikanten. De dovner seg i formiddagslyset, tygger på det naturen har å tilby, knuffer til hverandre eller skifter stilling. Den flaprende presenningen får dem til å løfte hodene.

Flua gjør et utfall mot Konrads øyne. «Bzzzzzz.» Det er Konrad som kjører, med kona Kine ved siden av seg og seks år gamle Iver i baksetet. De har holdt sammen siden studietiden, flyttet fra dublett til toroms til fireroms, flyttet fra Kringsjå til Tøyen til Bislett, de har gjort ferdig studiene sammen, utforsket storbyen og hverandre, giftet seg i Oslo Tinghus, og de har fått gode stillinger, riktignok ikke samme sted, men innen samme fagfelt, og de har – etter hvert – fått Iver sammen. De er begge over 35, men under 40. Begge er over 170 centimeter, men under 2 meter, og til sammen veier de 150 kilo. De husker hverandres bursdager, i hvert fall inntil nylig. Ting Kine ikke liker ved seg selv, er de utstående knærne, en unormalt lang venstre kjønnsleppe og at hun har lett for å se sint ut. Det Konrad liker ved seg selv, er at han er gift med Kine. Skjønt, Kine tenker ikke lenger på seg selv som Konrads kone. Ikke etter at Konrad måtte gå på dagen etter et betydelig underslag hos Narvesen AS, der han har jobbet som økonomiansvarlig de siste ti årene. Kine har et års permisjon fra stillingen i ABBs avdeling for økonomi og utvikling. Hun skyldte på skrantende foreldre på et småbruk i nord.

De kjører forbi grenseskiltet mellom Nordland og Troms.

«Bzz.»

Klask.

Konrad summer seg når flua ligger klistret til baksiden av veiboka. Han slipper den like brått som han grep den.

«Ja, slå i vei!» freser Kine. «Kverk noen nå, så har vi det gående.»

Konrad kikker bekymret i speilet. Kine slår rasende i vinduet.

«Du skulle ikke engang vært her!» glefser hun, «men pokker i vold.»

Konrad nikker så vidt. «Går det bra baki der?» spør han speilet.

Iver nikker voldsomt, men skuldrene rister og øynene står fulle av tårer.

Konrad og Kine veksler ingen blikk som de ville gjort før i tiden. Konrad biter seg i leppa, og Kine knekker knoker. Det tar ikke mange minuttene før gråten i baksetet er ubehersket. Iver vrenger hodet bakover, som om det er noe han vil unngå å se. Adamseplet skjelver.

«Herregud!» Kine napper vekk fluevingen som henger på frontruta. «Den er borte nå,» sier hun over skuldra, men de kvasse øynene kutter hodet av Konrad. «Du måtte drepe en flue,» mumler hun, og vender tilbake til knokeknekkingen. «Har du virkelig glemt hvor fort Iver blir ute av seg?» Hun hever stemmen for å overdøve ulene fra baksetet. «Jeg trodde det var umulig å glemme.»

Konrad nikker vagt.

«Jeg vil ikke dø,» ynker Iver. «Jeg vil ikke dø.»

«Ingen skal dø,» prøver Kine å trøste, men stemmen glefser. I det samme smeller bilen ned i en sprekk i asfalten. Ingen ser at sykkelhjelmen slår seg løs fra den løse presenningen. Den suser ut i veikanten, hekter seg i geviret til en døsende reinokse som kaster hodet overrasket til værs, så sykkelhjelmens festereim vikler seg fast i geviret. Hadde Kine sett det, ville hun tenkt at en sykkelhjelm koster 299 kroner.

«Flua er død,» gråter Iver.

«Er det noe sted å stanse her i denne ødemarka?» spør Konrad.

«Hvor som helst.»

«Med kaffe, mener jeg, eller et toalett.»

I baksetet brekker Iver seg uten at noe kommer opp. Da Iver var to og tre, kalte de ham et dramatisk barn, deretter kalte de ham affektert, før de skiftet til hysterisk da Iver var fire, og de søkte hjelp. Svaret de fikk var beroligende, Iver er en gutt med levende fantasi, verken mer eller mindre, en nydelig, kjernesunn gutt med levende fantasi og trygghet nok i hverdagen til å utvikle seg fritt.

Selvsagt var det en lettelse å slippe alle de lumske diagnosene, men det gjorde ikke hverdagen enklere at Iver var kjernesunn og nydelig og trygg nok til å utvikle seg fritt. Han fikk panikk. Han lo. Han hylte. Han våknet hver time av natta. Han drømte at han døde, at han drepte, at verden ble delt i to, at han ble delt i to, at noen bet ham i leggen. Alltid var det noe med Iver som gjorde at det enda var godt at de var to til å ta seg av gutten med den levende fantasien.

«Det er ikke langt til Fossbakken,» opplyser Kine. «Der er det kafé.»

«Alle må dø,» hulker Iver.

«Det var bare flua som måtte dø,» mumler Kine.

«Alle er døde under jorda,» fortsetter Iver.

«Under jorda, ja.» Kines fingre kryper mot den kjølige lufta utenfor vinduet.

«De har dødd siden verden ble til.» Iver ser ned på hendene, den verste krampegråten er i ferd med å gi seg. Konrad gnir ørene og sjekker i speilet. Iver kryper sammen mellom skuldrene. Tunga slikker i seg bekker med snørr. Konrad forestiller seg at han ruller ned vinduet, så våt, frisk kulde kan velte inn, og flua slippe ut. Det kunne vært så enkelt; et sveiv, og han hadde sluppet å bli dagens fluemorder; et sveiv, og stemningen hadde ikke bikket fra dårlig til verre.

Er det ikke lenger godt at de er to?

Selv om det ikke er biler i sikte, setter Konrad på blinklyset før han krysser veibanen og svinger inn foran en sliten bygning. Åpent står det på et rustent skilt. Kine overlater Iver til Konrad og bilen, og strener vekk. Kroppen hennes er så lett. Hun kommer til å fly sin vei, tenker Konrad. Enten det, eller så kjøper hun sigaretter.

*

«Det er fint her,» sier Konrad, og passer på ikke å virke altfor positiv.

Etter skogene og engene og krysset ved Olsborg, svingte veien oppover, og da utsikten bredte seg utover, kjente han det som en fysisk lettelse. Kine gjorde ham oppmerksom på avkjøringen fra E6 med et slag mot armen.

«Her?»

«Er du blind?»

Konrad satte på blinklyset, kuttet gjennom veibanen til E6 og svingte inn mellom trærne.

Puh.

Bilhjulene produserer en fredelig, gnurende lyd i møte med den smale grusveien. Enger flekket av snø langs sidene av den svingete veien, skogkledde knauser ruver over engene med jevne mellomrom. De passerer bolighus, noen avstikkerveier, det er forholdsvis grisgrendt.

«Så fint det er her.» Konrad prøver å danne seg et førsteinntrykk. Han har forestilt seg flere gårdshus, eller flere bygninger, på rekke og rad, og en slags elv i dalbunnen, men den ligger bak dem, på den andre siden av E6, og veien stiger.

«Jeg ser bestemors låve!»

«I hvert fall en som ikke later som han aldri har vært her,» mumler Kine.

«Jeg har aldri vært her,» forsvarer Konrad seg.

«Du kjører forbi!» hyler Iver fra baksetet. «Ikke kjør forbi!»

Konrad setter foten på bremsen, og lager et mørkt spor i grusveien. Dalen retter øynene mot den brukte bilen med flammelakkering og fullastet tilhenger.

«Snu!» roper Iver. «Rygg!»

«Ta det med ro.»

Konrad leter etter den trygge stemmen; innkjørselen til gården ligger tre meter bak dem, ingen biler i sikte, ikke så mye som ei ku. Han sjekker speilet, ser forbi Kines profil, et ansikt har dukket opp i vinduet på gårdshuset. Marie, som han nesten ikke kjenner, vinker hektisk bak gardinen, peker bakover, mot innkjørselen, som om han faktisk er på nippet til å kjøre videre oppover mot det storslåtte bygget, synlig gjennom en glissen skog der bladene bare er knopper.

Hit er det altså han vil. Koste hva det koste vil.

Konrad løfter hånda til hilsen mot den hektiske vinkingen. Han rygger tilbake – og treffer postkassa som står og hangler på en morken planke.

«Pappa! Hvordan skal bestemor få posten sin?»

«Jeg skal sette opp postkassa igjen.»

Konrad kveler motoren, og blir sittende. Gud, så tung han er i kroppen.

Kine er en vind ut av bilen, sparker til postkassa som ruller ut mellom gresstuene.

«Mamma!» hyler Iver og slåss med bilbeltet. «Bestemor!»

Konrad ser fra postkassa til sønnen, løfter seg ut av den tunge kroppen, åpner for Iver og slipper ham ut.

Den lille kroppen flyr over tunet og inn i armene til bestemora.

Det ser fint ut, den spinkle ryggen mellom de tynne, gamle armene.

De har jo bare Iver. Konrad har ikke tenkt på det før. Kine har en søster og to brødre, men ingen av de andre har barn, og brødrene bor enda lenger vekk enn de selv har gjort. Kristiansand og Stavanger, hva gjør de der? Kine snakker ikke noe særlig om dem, han vet ikke om hun misliker dem like sterkt som hun misliker søstera, Lone. Bor hun i området?

Kine har stilt seg ved en gammel fuglekasse i bjørka som ligger mellom gårdshuset og grunnmuren til det som en gang må ha vært et eldre hus.

Konrad syns han kjenner lufta igjen. Han har pustet den inn før. Skal han si til Kine at han også kommer nordfra? Nei. Det er så lenge siden. Han var så liten. Han husker nesten ingenting. Det virker bare dumt.

Kines kulde. Hva vil du?

Vet du, jeg er også nordfra. Jeg gjenkjenner lufta.

Over hodene deres klaprer et helikopter i lav høyde. Det er iøynefallende, sterkt rødt og turkis midt i naturen og himmelen.

«Det e klinikkens,» sier Lauritz ved Konrads side.

Konrad har bare sett svigerfaren to ganger. Han har vært småbruker hele sitt liv, jobbet på bygg ved siden av, driver visstnok og finner opp ting. De få gangene Kine har tatt turen nordover, har hun ikke villet ha Konrad med. Konrad har trodd at det er noe ved ham, som hun skjemmes ved.

Nå tenker han at det kan ha vært omvendt, at hun skjemmes over dalen. Gården er sliten, gårdshuset skaller av maling, det er langt mellom husene, veien er ikke asfaltert. Lauritz har et shabby, fattigslig utseende og selv var han jo – inntil nylig – forholdsvis vellykket. Han har aldri hatt den selvtilliten som enkelte mennesker tar for gitt, men likevel – sett utenfra har han vært belest og studert, et tenkende menneske, et storbymenneske, forholdsvis høyt oppe i et forholdsvis stort konsern, med leilighet, familie, bil og båt og miljøsamvittighet.

Konrad kjenner at det er kaldt. Han vil ikke at Iver skal stå med den tynne, stive kroppen i den kjølige lufta. De har kjørt så langt.

«Engstelsen har han fra ho.» Lauritz nikker mot Marie, som leier Iver inn i huset.

«Iver er veldig engstelig,» sier Konrad høflig. «Han har en levende fantasi.»

«Hmf,» sier Lauritz, «levanes fantasi, sir du, i motsetning til ka?» Konrad åpner munnen, men lukker den igjen. «Han slektes på ho Marie.» Lauritz nikker mot den lukkede døra. «Engstelig kalle vi det her i traktan. Sku ikke tru man kan få nerva av å jobbe på sykeheim, men ho Marie har bevist at det går an. Du kjæm nok til å forstå ka æ meine.»

Konrad nikker. Han kommer fort nok til å forstå det som må forstås.

Han har aldri vært her før, men nå er dette det eneste hjemmet han har, og ved siden av ham står svigerfaren, Lauritz Kufall, med tyngden til en som har løftet vekter som ung, eller kanskje han har vært kretsmester i bryting. Konrad prøver å komme på noe å si, sjenert over sin egen høyde. Lauritz presser munnen sammen under nesa, der den tygger på flere ord og setninger som han øyensynlig bestemmer seg for å holde inne bak leppene. Hadde håret vært kortklipt eller fjernet totalt, ville svigerfaren sett femten år yngre ut. Konrad ser ned på de sørgmodige hårtustene som ligger framover svigerfarens glisne isse.

Det er som om Lauritz hører tankene. Fornærmet går han sin vei.

Konrad tar følge, tror de skal til hustrappa, dit Kine er på vei, men Lauritz rusler over tunet mot låven. Han vil vise fram gården, tenker Konrad, og vet ikke hvordan han skal stanse uten at det virker avvisende, dyrene, gårdsmaskinene, han vil forklare hva som ventes av ham nå som han skal bo på gården.

Konrad tråkker på når Lauritz setter opp farten. Det kan jo ikke være sånn at svigerfaren vil bli kvitt ham? Han registrerer de stive, grå hårene som stikker ut fra nakke og ører. Det er ikke vanlig med menn som Lauritz i Oslo. De brede skuldrene, den side buksebaken, ingenting ved Lauritz minner om Kine.

Ved enden av fjøset ligger et påbygg. Lauritz legger hånda på klinka. Konrad nikker. Nå begynner gjennomkjøringen, tenker han. Her inne henger kjeledressene. Kuene har navn. Grisene har stamtavler. Hønene skal ha korn til frokost. Lauritz ser forbi ham, over skuldra til Konrad.

«Sku tru ho Marie har satt over kaffen,» sier han. «Du må være kaffetørst.»

Er det en test?

«Æ går inn hær.» Lauritz lukker døra bak seg.

Konrad legger hånda nølende på dørhåndtaket, trykker det ned, lener seg mot døra. Den er låst. Lauritz må ha anstrengt seg for å låse døra lydløst. Konrad rykker til seg hånda. Kinnene brenner. Dette gjør mer vondt enn noe av det som har skjedd de siste månedene. Selv møtet med sjefen etter avsløringen av underslaget, det var mye penger, han visste hva som kom, han sto der og nikket den tiden det tok, det var det minste han kunne gjøre. Den kjølige lufta biter tak i kinnene når han går mot huset, bildøra som han har glemt å lukke, og postkassa mellom gresstuene.

*

Konrad står midt på kjøkkengulvet med armene langs siden og ser seg om. Marie følger blikket hans fra vegger til vindu, fra bord til gulv. Hun må bort og rette på fillerya. Hvorfor måtte Kine forsvinne på loftet akkurat nå? Konrad har aldri vært nord for Sinsenkrysset, har han hørt Kine si til mora på telefonen.

«Så fint det er her.»

Svigermoras hånd fyker opp til panneluggen. «Skapdøran slarke,» sier hun, «hvis du åpne her, må du holde mot med den andre hånda, og så lækk det her,» Marie åpner skapet under vasken, «det dryppe når vannet e førr varmt, æ sjekke med jevne mellomrom.»

En gul plastboks står klar til å samle opp det dryppende vannet.

Marie ser eldre ut enn hun er, og spinklere enn kroppsbygningen, pen til tross for alderen.

Han forsøker seg på et velvillig smil. Det får henne til å rygge bakover. Midt i fjeset har hun en oppstoppernese, øynene er store og brune midt i rynkene. Vippene og brynene er tette, ansiktet trekantet og søtt. Engstelsen er likevel det tydeligste trekket. Han prøver å møte engstelsen med enda et smil. Marie griper en klut, og vrir den mellom hendene.

«Lyset er så fint,» sier Konrad. «Et kjøkken med vindu på to vegger finner du bare i hjørneleiligheter i bygårder …»

«Det trekk om vinteren,» svarer Marie kjapt.

Fillerya strekker seg ut mellom dem.

Svigermora skjenker i kaffe, og nøder Konrad ned ved kjøkkenbordet. De hører Iver springer over loftet og ned trappa. Han sitter litt hos Marie, litt hos Konrad, lukter allerede voksduker, skap og krumkaker. Konrad presser nesa ned i sønnens hodebunn, og merker at Kine stiller seg i døråpningen.

«Er Merethe hjemme?» spør hun mora.

«Ho e mykje heime etter de siste permitteringan.»

«Jeg stikker over en tur.» Kine forsvinner før Konrad rekker å snu seg.

Marie skjenker mer kaffe. Iver springer inn i stua, slår på et orgel, etter tonene å dømme.

«Ho Merethe og ho Kine va på samme alder da dem vaks opp,» sier Marie, «men det veit du vel.»

«Kine har ikke fortalt så mye herfra.»

«Nei, ka sku det være.»

«Jeg vil gjerne hjelpe til,» sier Konrad brått.

Han er oppe og står igjen, og ser hvordan det får Marie til å reise seg, blikket hennes hopper rundt dem. Hun tror han mener noe konkret, noe akutt.

«Vi blir vel boende h-her en stund,» stotrer han. «Jeg vet ikke hva Kine har sagt, men jeg vil ikke være til bry.»

«Det e nok å gjøre førr alle som vil.»

Inne i stua spiller Iver nisser og dverger bygger i berget. Konrad visste ikke at sønnen kunne spille. Kanskje Kine har lært ham det mens han selv var opptatt med å spille dem fra gård og grunn. Dette er en c, sa kanskje Kine til Iver, mens han høynet innsatsen – og rev grunnen vekk under beina på dem.

Kapittel 2

I knausen sitter Krystle og Eline. Det er nesten ikke for knaus å regne, det er mer en knoll med skog på, som stikker opp av den andre skogen, berget har blitt slitt fram av årstidene på delen som vender mot dalen. Berget har blitt en hylle det er fint å sitte på, skogen rager over hodene, enkelte gamle røtter klorer seg fast langs kantene. Under dem er senkningen så bratt ned mot jordene at det virker som de sitter i en fjellside. På skrått under dem, mot venstre, ligger skjønnhetsklinikken, bortenfor den ligger veien og på andre siden Sivertsengården, der besteforeldrene til Eline bor. Veien svinger to ganger gjennom jorder og skogholt før den passerer Kufall, der en skikkelse kommer ut av gårdshuset, krysser veien og går inn i huset der Krystle bor sammen med mora og søstera. Like nedenfor deler veien seg, og andre veier går til andre gårder og bolighus, hovedveien svinger videre nedover og munner ut i E6.

«Kæm e det som går inn i huset dåkkers?» spør Eline.

«Det må være ho Kine, barndomsvenninna til ho mamma. Dem har visst fløtta heim igjen.»

«Flytta hit?!» utbryter Eline. «Kor fra da?»

«Oslo.»

«E dæm sjakk i hauet?»

«Skjønne ka du meine.»

Krystle sniker en av moras sigaretter ut av ermet, og tenner på. Nå som mora stort sett sitter og koper foran tv-en, røyker hun så sjelden at hun neppe holder telling med sigarettene. Før pleide hun å ta røykpakka med ut til faren som bestandig mekket på noe i garasjen.

Jentene sender den mellom seg. Rundt dem kvitrer småfugl frenetisk. Når det blåser opp, begynner skyene å vandre over mot Mauken. Selv om de sitter i ly for vinden, blir det kjølig. Kulde og væte trekker gjennom jakkestoffet de har lagt mot steinhylla.

«Æ må tilbake nu. Han Carino får spesialfôr. Dessuten lage ho Beste vafla.»

«Sees i morra?»

«Bli nu med!»

«Næh. Trur ikke det.»

«Kofor spis du aldri vafla?»

«Ikke alle ungdomma et vafla.»

«Syns du ikke det e teit at folk trur du e – helt sjakk i hauet!»

Krystle trekker på skuldrene. Bekkene bruser høyt på vei nedover fjellsidene. De er fulle av liv og pågangsmot. Fulle av hvitt skum og isende kulde.

«Det va ho mamma som døpte mæ førr Krystle og ho Alexis førr Alexis.»

«Ikke navnet! Æ mene alt det dær med de møtan du må på. Kofor får du terapi? Kofor har du ikke sagt det? Æ fatta ikke ka ho Beste mente da ho snakka om terapi. Æ mene – du! Terapi?»

«Det e bare ho mamma som har fått en fiks idé.» Krystle liker egentlig ideen om seg selv i terapi, en plaget ungjente, en dyster fortid, en håpløs framtid, formuleringene får henne til å kroe seg, men når alt kommer til alt er ikke terapi noe å skryte av. Sissel Borgen bruker for mye sminke, vil være venninne med henne, når de prøver å sette ord på det som plager Krystle. Mest av alt minner det om fordypning på skolen, når hvert eneste minutt består av seksti sekunder, og hun skal vise interesse for tema som dyreforsøk, andre verdenskrig eller en norsk roman.

«Ho Beste sir det e fordi du e så tynn.»

«Æ e ikke så tynn.»

Eline planter det ene beinet foran nesa til Krystle. For noen pailabber venninna har, bruker hun 40 i sko? Krystle skal aldri stikke sine føtter fram mot andres sittende kropper på den måten.

«Kjenn!»

Krystle ser uforstående på Eline som klapper seg på låret, og strekker motvillig ut hånda. «Så hardt det e!»

«Nettopp!» Eline smiler, som om det er viktig å ha harde lår. «Æ e full av muskla. Rumpemusklan e steinhard, kjenn på armmusklan.»

Elines armer minner om farens, harde og bulende.

«Hvis en hest sparke mæ i låret, e det hesten som får vondt.»

Krystle ler, typisk Eline å skryte av lårmusklene sine, men for all del – de er imponerende. Superwoman, Takelvdal.

«Æ har ikke like mykje muskla som dæ, hvis det e det du meine.»

«Du kan ikke skrape sammen nok til to muskla i hele kroppen,» sier Eline, «det e derfor du e svak.»

«Æ e ikke svak.»

«Det må du jo være, for å ende opp i terapi.»

Krystle skal til å si noe, men ordene stokker seg i munnen.

«Av og til får hesta terapi,» fortsetter Eline. «Da han Ellis til ho Tine Lill hadde vond rygg i vinter, dreiv ho med varmeterapi hver eneste dag, massasje og elektrisk tæppe samt trening av ryggmusklan.»

Krystle fniser.

Eline holder seg et øyeblikk fast i et tre med ansiktet vendt mot Krystle.

«Bli nu med!»

«Næh.»

«Bare vær sånn, da.» Eline bykser inn blant trærne. Like etter kommer hun til syne et stykke ned i hellinga, spretter av gårde som en fjellgeit, sterk og smidig, litt tung også, retter Krystle, hun må være tung med så brede lår og store føtter. Selv bruker hun 38 i sko – hvis hun krummer tærne litt. Eline bykser over snøtungene som slikker i seg stien som strekker seg langs skogkanten, forbi klinikken og tilbake mot Sivertsengården. Sommervenninna er nødt til å vite at Krystle sitter og ser på henne, men gjør ingenting for å se bra ut.

Kanskje Eline er selvsikker. Ordet får Krystle til å rødme av ergrelse. Det er hun som er selvsikker! Eline er bortskjemt, klager høylytt over at hun må være i dalen når sommerferien begynner, mens venninnene fra rideskolen i Tromsø drar sørover for å trene hos landets beste instruktører. Hun tror hun kommer til å vinne NM i sprangridning.

Klage, gjør hun, spise vafler gjør hun, som om det er noe man gjør.

Som om de aldri begynner å vokse innenfor tennene. Inni kroppen.

Som om hun aldri trenger å dra noe skarpt langs armen, for å slippe vaflene ut, i tynne striper av blod og røre.

Krystle tenner den andre sigaretten. Rumpa er kald. I dag leverte hun sommerjobbsøknaden til skjønnhetsklinikken. Northern Beauties. Nordens Skjønnhet.

Kanskje hun får vaske der, og blir oppdaget, akkurat som storesøstera.

Alexis har reist sørover. Hun skal være med i Top Model Norge. Hun vasket på Bardufoss flyplass og ble oppdaget av venninna til en i militæret en ettermiddag flyene var på vent på grunn av været.

Krystle bruker sigaretten til å brenne hull i løv fra i fjor.

Kanskje hun ikke må vaske på klinikken, men får jobb som fettbærer.

Hvor blir det av fettet etter fettsugingen? Kostes det ned i en rist, som møkk i et fjøs? Trilles det vekk i trillebår? Forsegles det i sekker? Tippes det ut av første og beste vindu?

Er det røde plastposer som legges bestemte steder?

Hva er muligheten for å stjele med seg fett? I Fight Club, den filmen som faren digger, lager de såpe av menneskefett, som de selger til stive priser. I konsentrasjonsleirene brukte de også menneskefett til såpeproduksjon. Hva med den løse huden som skjæres vekk fra hengende haker? Kan hun få med seg den? Hva er sjansene? Hun, den anonyme vaskeren, den sky kjøkkenmedarbeideren, svupp, så buler lommene på dongerijakka. Hun kan sy klær av hudbitene på moras symaskin, psykopaten i Nattsvermeren sydde klær av menneskehud.

Krystle ler for seg selv. Det er en sånn latter som ligger lengst nede i halsen, hun liker den ganske godt. Hun håper hun får jobben, får muligheten til å se med egne øyne hva som skal til, hvor mye som må bort, for at resultatet skal bli perfekt. Det er greit å vite hva som må til. Hun kaster et blikk etter venninna, men Eline er nok inne på kjøkkenet til Enid Sivertsen, som presser det rykende jernet ned mot den bløte, lyse vaffelrøra i formen, og tryller fram en fresende lyd.

*

«Veit du virkelig ingenting,» sier Merethe.

«Nei.» Kine tar imot glasset med brus. «Jeg vet at du er permittert.» Hun setter glasset fra seg på bordet, og skifter stilling.

«Og dumpa.»

Kine gjør store øyne. «Du og Marius, dere har vært sammen … bestandig!»

Merethe rister på hodet og ler litt, men gestene får ikke Kine til å slappe av. Merethe holder øye med hennes urørte glass mens hun selv drikker.

Hva er dette?

Kine drikker demonstrativt, enda hun sluttet å drikke brus for ti år siden. Har Merethe tenkt å servere et lass med dårlig samvittighet for ikke å ha fulgt med i livet hennes? Skal hun si kor lite empatisk e det mulig å bli! som en gang før.

«Han Marius holdt på med – søstera di. Ho Lone.»

Kine skvetter. Hun forventet ikke å høre Lones navn, Lone og Marius.

«Og så kikka du han ut?»

«Gjett om æ gjorde! Han va heilt på knærne etter ho. Han så nesten letta ut da alt kom førr dagen. Han trodde vel …»

«Alle menn blir på knærne etter søstera mi,» Kine forsøker å summe seg, «hvis hun vil at de skal bli det.» Hun unngår Merethes lute skikkelse med blikket, og registrerer at det ikke lenger er et lykkelig hjem hun sitter i. Hun tok lykken for gitt mens bildene på veggen samler støv.

«Han ville fløtte inn til ho, men ho ville ikke ha han.»

Kine ser på venninna over brusglasset.

Er det nå hun skal vise empati?

Merethe begynner å le. Kine ler sammen med henne, nok til å nøre opp under Merethes latter, de får seg en latterkule. Merethe tørker lattertårer.

«Hvor bor Marius nå?»

«På hybel i Heggelia.»

«Vil han hjem igjen?» Kine angrer når Merethe ikke svarer.

Lone ødelegger alt hun får kloa i. For noen år siden fortalte mora at Lone hadde fått en overlege i Tromsø til å dumpe familien sin, unger og alt, midt i den verste julefeiringa, for å spandere en tur til Hawaii på henne.

For ikke lenge siden leste Kine en artikkel om økologiske vippepunkt, det er summen av alle belastninger på økosystemet som teller. De kan nå en kritisk grense der man går fra en gradvis utvikling til plutselige sprang og rask ødeleggelse, uttalte en forsker. Det er vanskelig å forutsi når slike vippepunkter nås. Brå endringer i økosystemer er vanskelige å kontrollere, og nesten umulig å reversere når vippepunktet er passert.

Umulig å reversere.

«Utrolig,» sier Kine, nærmest til seg selv, «familier løser seg opp overalt.»

«Korsen går det med han Iver?» spør Merethe. «E han fremdeles litt sånn – engstelig?»

«Han har bare levende fantasi, men det er ikke så lett å huske å være takknemlig når han våkner i panikk om natta eller spyr av redsel.»

«Enda godt dåkker e to.»

Sånn pleide Kine også å tenke på det.

«Ho Krystle går til terapi, veit du, på Andslimoen.»

«Krystle? Hvorfor det?»

«Kæm som veit.»

«Jeg hater Konrad!» Kine rødmer straks, for det var ikke det hun hadde tenkt å si, hun måtte bare komme med noe som unnskylder steinansiktet, hun er ikke følelseskald, har bare nok med sitt, nummen fra topp til tå. «Jeg hater han dit pepperen gror.»

«Gjør du?» Merethe ser interessert på henne.

«Jeg skulle ønske han ikke hadde blitt med.»

En strøm av varme renner gjennom kroppen, slett ikke behagelig, det er ren energi på jakt etter veier ut, svetten venter i porene. Kine stryker håret bak ørene med klamme hender, blir klar over at hennes egen skikkelse kanskje ligner venninnas, og retter ryggen.

«Hate han,» sier Merethe. «Da passe det bra at ungdomskjæresten e tilbake.»

«Jeg hadde aldri noen ungdomskjæreste.»

«Junior.»

«Er han her?» Porene laster ut svette i bøtter og spann, som straks blander seg med den miljøvennlige, men ueffektive deodoranten. «Junior Innerst?»

«Han har åpna skjønnhetsklinikken. Du veit, Northern Beauties.» Merethe peker ubestemt oppover og bakover. Kine ser for seg bygget hun skulle til å spørre mora om, men lot være da hun kom på at mora hadde fortalt om klinikken, om Junior også, hun hadde bare dyttet det ut det andre øret, og glemt det, for hun skulle jo ikke til dalen, og trengte dermed ikke tenke på Junior.

«Det er en skjønnhetsklinikk?» sier hun intetsigende.

«Han e høyt på strå, internasjonalt anerkjent, dæm flyr inn rike kvinnfolk med helikopter anna kvær dag fra heile Europa.»

«Han var aldri kjæresten min,» mumler Kine.

«Du va heilt vekk i den gutten.»

Kine kan ikke i farta huske om hun noensinne fortalte Merethe om Junior, eller om det er noe venninna sitter og plukker ut av lufta, for å erte henne med.

«Søstera mi, det var de to, husker du ikke?» hun tørker armhulene med skjorta, uten at det hjelper. «Lone og Junior.»

«Æ huske bedre kor forelska du va,» smiler venninna, og krøller seg sammen i stolen. «Øyan dine hang på han som to borrelåsa.»

Kine går like etterpå; ville bare hilse på. Hun stanser ved bremsesporene etter bilen, ser at de peker oppover, mot klinikken, to piler, gå i denne retningen, hvis alt hadde vært annerledes, kunne hun fulgt pilene til en annen historie enn sin egen. I stedet går hun over tunet, inn døra, opp trappa, til det ene av to rom de skal bo på, der sekker og kofferter og esker står stablet om hverandre. Hun drar av seg skjorta, tørker seg under armene og bak i nakken, før hun slenger den i en krok, og leter etter noe rent og tørt og nyvasket og kledelig. Hun vil at Konrad skal legge armene rundt henne bakfra, taus som han ofte er, snuse inn i gropa ved hårfestet der nakkesenene strekker seg opp på hver side. Hun vil at han skal si at alt kommer til å ordne seg, slik han sa den første gangen hun fikk baksmell på skatten, eller da hun spontanaborterte for andre gang.

«Det ordner seg,» mumler Kine til en smårutete skjorte. Hun vil ikke at Konrad skal si det. Løgneren. Det er sant som hun sa til Merethe; hun skulle ønske han ikke hadde blitt med. Hun drar skjorta over hodet og hører stoffet revne under den ene armen. «Herk!»

Kine vrenger den av, river løs ermet, ratsj, krøller jævelskapet sammen og stapper det i kofferten til Konrad. Vær så god. Kjøp en ny. 99 kroner de ikke har å bruke på skjorter. Minst 99 kroner, kanskje mer.