Jeff Abbott

Adrenalin

Oversatt av Kurt Hanssen

Jeff Abbott

Adrenalin

Oversatt av Kurt Hanssen

Til Beth og Emmett Richardson,

som gjorde at jeg ble hektet på kriminalitet.

Takk for forbrytelsene.

DEL EN

14. NOVEMBER–10. APRIL

«Den illegale verden defineres av at den er i stadig forandring,

begynnelser er ofte avslutninger og vice versa …

Mange trillioner dollar flytter seg rundt i verden utenfor

lovlige kanaler … De ødelegger livene til noen og

skaper enorme imperier av profitt for andre.»

– Carolyn Nordstrom, Global Outlaws

1

En gang spurte min kone: Hvis du visste at dette var vår siste dag sammen, hva ville du si til meg da?

Vi hadde vært gift i et helt år. Vi lå i sengen og så på at solstrålene begynte å trenge gjennom de tykke gardinene, og jeg svarte henne med sannheten: alt annet enn farvel. Jeg kan aldri si farvel til deg.

To år senere begynte denne siste dagen på samme måte som de fleste andre dagene mine. Jeg sto opp klokken fem, kjørte av sted og parkerte i nærheten av t-banestasjonen ved Vauxhall. Jeg liker å bruke de kommunale bygningene noen kvartaler unna til mine små eventyr.

Jeg begynte løpeturen med en lang oppvarming i det åpne, ubeskyttede gårdsrommet i den gamle bygningen, løp langsomt på stedet, satte opp tempoet, hevet kroppstemperaturen med noen få, kritiske grader og la i vei. Man bør ha glovarme muskler og leddbånd. En murvegg sto rett foran meg, en meter høyere enn meg. Jeg traff med et steg som sendte meg oppover, og fingrene mine fikk grep rundt den øverste kanten. Jeg trakk meg opp i en glidende bevegelse som jeg hadde øvd på tusen ganger før. Ingen anstrengt pust, ingen knirkende ledd. Jeg prøvde å bevege meg lydløst. Stillhet betyr at man har kontroll. Over murkanten, bortover bakken, og så hoppe over en mye lavere mur med én hånd uten at beina var borti mursteinen. Inn i hovedbygningen. Et trappehus, som stinket piss og var dekorert med en finger av svart og hvit graffiti, lå foran meg. Jeg traff den malte veggen med venstre fot i et nøye beregnet hopp, og brukte den utløste energien til å kaste meg mot høyre og rekkverket der trappen svinger. En vanskelig øvelse som har endt med knall og fall før, men i dag gikk alt fint, jeg landet perfekt på rekkverket, holdt balansen med dundrende hjerte og ro i sinnet. Adrenalinet dunket. Jeg hoppet fra rekkverket og ut på en stålbjelke som stakk ut over byggeplassen, brukte fremdriften til å svinge meg over et opprevet gulv. Bygningen var i ferd med å bli tatt fra hverandre og bygd opp igjen. Jeg ville ikke skade noe, ikke etterlate meg noen spor. Jeg er kanskje en inntrenger, men ikke en dust. Jeg løp til motsatt side av rommet, kastet meg ut i luften, fikk tak i en annen stålbjelke, svingte meg, slapp taket, traff bakken og rullet forsiktig bortover. Energien fra fallet spredte seg gjennom ryggen og baken i stedet for å låse knærne, og jeg var oppe og løp igjen, tilbake til bygningen på leting etter en ny og effektiv måte å komme meg inn i den igjen på. Parkour, kunsten å bevege seg, setter adrenalinet i gang samtidig som en langsom ro kryper over meg. Tråkker jeg feil faller jeg fra murveggene. Det er opphissende og beroligende på samme tid.

Jeg tok tre turer til gjennom den utfordrende veven inne i bygningen – åpne gulv, gapende trapperom, utstyr – og brukte en blanding av løping, saltoer og hopp for å finne linjen – den enkleste og mest direkte veien gjennom de halvt ødelagte veggene, de lave murkantene og de tomme trappene. Energien brant i musklene, og hjertet dunket, men hele tiden prøvde jeg å beholde roen. Finn linjen og hold deg til den. Rundt meg, i det fjerne, kunne jeg høre at trafikken var i ferd med å bygge seg opp, mens himmelen lysnet til en ny dag.

Folk tror at det britene kaller «kommunale boliger» er en skamplett. Men det kommer an på hvordan man ser det. For en parkour-løper er de gamle kassehusene rene skjønnheter. De er fulle av flater og vegger man kan løpe oppover og sprette ut fra, rekkverk og avsatser man kan gå på og hoppe fra, og naboer som ikke ringer politiet hvis det er antydning til støy.

Jeg avsluttet den siste runden med å falle fra andre til første etasje, grep tak i en bjelke, svingte og slapp taket i et kontrollert fall.

«Hei!» ropte en stemme idet jeg suste gjennom luften. Jeg traff bakken, rullet rundt og lot energien fra sammenstøtet strømme ut gjennom skuldrene og baken. Jeg endte opp i stående, tok tre skritt fremover og stanset.

Det var ikke en vakt som så på meg, men en tenåring. En morgensigarett hang fra leppene. «Åssen gjorde du det, kompis?»

«Trening,» sa jeg. «Mange lange og kjedelige timer med trening.»

«Som en edderkopp,» sa han og smilte. «Mora mi og jeg har sett på deg. Hun ville at jeg skulle ringe snuten. Jeg sa nei.»

«Takk skal du ha.» Jeg trengte ærlig talt ikke innblanding fra politiet i livet mitt. På tide å finne seg et nytt treningssted. Jeg vinket til min velgjører og bestemte meg for å roe ned med en lang og helt vanlig løpetur. En stor runde på tjue minutter, en vanlig jogger ute på tur, før jeg hoppet inn i bilen og kjørte hjem. De fleste amerikanere som bor i London, har ikke bil. Man har ikke bruk for det.

Jeg har bil av sikkerhetsgrunner.

Jeg satte kurs mot leiligheten vår i Charlotte Street, ikke så langt fra British Museum. Jeg snek meg inn og prøvde å være stille, i håp om at Lucy fortsatt sov.

Hun var oppe, satt ved det lille kjøkkenbordet og drakk juice mens hun rynket pannen mot en åpen laptop. Hun kikket på meg.

«God morgen, apekatt,» sa hun, og flyttet blikket tilbake til laptopen. «Vært ute og gjort ugagn?» Jeg hadde glemt å ta av meg håndbeskytterne som jeg brukte når jeg trente parkour. Jeg kunne høre skuffelsen i stemmen hennes.

«Hei.»

«Du falt ikke ned fra et hus,» sa hun. Som om det var bra.

«Nei, Lucy.» Jeg skjenket meg et glass juice.

«For en lettelse. Den dagen du bommer på en vegg og stuper i døden, kan jeg fortelle Klumpen at du døde mens du fikk morgendosen med galskap.»

«Veggene er ikke høye. Jeg tar ikke tåpelige sjanser.» Forsvarsposisjon.

«Når jeg venter barn, Sam, er alle sjanser tåpelige.»

«Unnskyld. Det var stort sett en vanlig joggetur.» Jeg tok av håndbeskytterne og stakk dem i lommen. Jeg gikk bort til kjøleskapet og tok ut en vannflaske. Jeg søkte dekning i den, drakk langsomt og jevnt. Dusj, kaffe, deretter en lang dag på kontoret. Adrenalinrushet var over for i dag.

«Sam?»

«Jepp?»

«Jeg elsker deg. Jeg vil at du skal vite det.»

«Jeg vet det. Jeg elsker deg også.» Jeg snudde meg bort fra kjøleskapet og så på henne. Hun studerte fortsatt laptopen. Den ene hånden lå på den myke, runde magen. Babyen var sju måneder på vei, og jeg går ut fra at både Lucy og jeg for tiden var mer ansvarsfulle, siden vi snart skulle bli foreldre. Vel, i hvert fall hun. Jeg hadde ikke klart å slutte med parkour-treningen, selv om jeg vekslet med vanlige løpeturer.

«Du kunne ikke finne deg en mindre farlig hobby?»

«Jobben min er mye farligere enn hobbyen min.»

«Ikke fleip,» sa hun. Nå så hun på meg. Hun var så vakker om morgenen: brunt hår med kastanjebrune striper, alvorlige, brune øyne, et hjerteformet ansikt med en fyldig, rød munn. Men mer enn noe annet elsket jeg øynene hennes. «Jeg vet at du gjør jobben din bedre enn noen andre. Men jeg er redd for at du skal falle og ødelegge deg på en av disse turene dine. Jeg har ikke bruk for en mann med brukket nakke når jeg venter barn.»

«Greit. Jeg skal begynne med golf.»

Hun skar en grimase som fortalte at hun ikke tok løftet mitt alvorlig. Men så sa hun: «Takk. Husk at vi skal spise middag med Carstairs og Johnsons i kveld.»

Jeg smilte. De var hennes venner, ikke mine, men de var hyggelige folk, og jeg visste at våre faste middagsavtaler i London ville bli færre når babyen kom. Og de kjente kanskje en golfinstruktør. «Greit, da skal jeg være hjemme til fem.»

«Vi skal møte dem klokken seks på tapasbaren i Shoreditch. Travel formiddag på deg?»

«Den er i hvert fall tettpakket med PowerPointer,» sa jeg. «Brifinger med Brandon og noen byråkrater fra hovedkontoret hele dagen.» Jeg så på henne. Hun hadde reist seg for å strekke seg og sto med hendene på den myke magen. «Men jeg kan avlyse. Følge deg til legen.»

«Nei.»

«Fri meg fra PowerPointene. La meg få bli med deg og Klumpen.» Siden vi stadig unngikk en navnediskusjon, hadde jeg gitt vårt kommende barn et pseudonym.

«Klumpen.» Hun klappet seg øverst på magen.

«Jeg blir kanskje nødt til å møte deg i restauranten. Jeg må kanskje ut og ta en drink med byråkratene etter møtet.»

Hun lo og smilte og sa: «Uff, for en hard jobb du har.»

Jeg tenkte: Takk gud for at jeg ikke har mine foreldres ekteskap. Lucy og jeg kranglet ikke, glodde ikke olmt på hverandre, utsatte ikke hverandre for lange, pinefulle tausheter.

«Bare gå på bar uten din gravide kone.» Hun smilte og lukket laptopen. «Men ikke helt ennå.»

Hun kom bort til meg og lot hendene gli oppover ryggen min. Gravide kvinner er fulle av overraskelser; det er som å leve sammen med en bris som ikke helt har bestemt seg for vindretningen. Jeg elsket det. Med den store magen mellom oss kysset hun meg overraskende grådig, nesten vilt.

«Jeg er varm og svett og ekkel,» sa jeg. «Jeg er en guffen ektemann.»

«Ja,» sa hun. «Ja, det er du, apekatt. Og jeg er enorm.»

«Ja,» sa jeg. «Ja, det er du.» Og kysset henne.

Da vi var ferdige med verdens herligste start på den siste dagen, laget jeg frokost til oss: toast, kaffe og juice. Så dusjet jeg, kledde på meg og dro til kontoret vårt. Før jeg gikk ut, så jeg tilbake på henne der hun satt ved frokostbordet, og sa: «Jeg elsker deg,» og hun svarte: «Jeg elsker deg.»

Berømte siste ord.

2

Himmelen over London var skinnende blå – en sjelden solskinnsdag i november etter to uker med grå, tunge skyer. Jeg hadde vært i London i nesten et år. Den siste morgenen, da jeg tok T-banen til Holborn i min dystre dress, lignet jeg på en av de mange unge advokatene som var på vei til kontoret eller til retten. Bortsett fra at i min dokumentmappe lå det en Glock 9mm, en laptop full av informasjon om finansene til mistenkelige kriminelle nettverk og et smørbrød med skinke og ost. Lucy er sentimental; hun likte å lage lunsj til meg, siden jeg laget frokost til henne. Hun skulle komme til kontoret senere, etter at hun hadde vært hos legen. Vi hadde jobbet sammen i snart tre år, først i Virginia der vi møttes og ble gift, deretter her. Jeg likte London, likte jobben min og likte tanken på at Klumpen skulle bli født her og tilbringe sine første leveår i en av verdens fineste byer, og ikke sprette bortover breddegradene som jeg hadde gjort. Noen barn begynner på ny skole hvert eneste år; jeg hadde ofte begynt på ny skole på den andre siden av kloden.

Holborn er en blanding av gammelt og nytt. Kontorbygget vårt lå like ved der gaten skifter navn fra High Holborn til bare Holborn. Det var et moderne bygg i glass og stål som sikkert irriterte arkitekturpurister, og ved siden av lå en bygning som gjennomgikk en omfattende ombygging, med stillaser satt opp inntil fasaden. Foran gikk en gangbro som sendte fotgjengerne inn i to rekker. Jeg unngikk den hvis jeg kunne. Fortauet åpnet seg foran vår bygning, og jeg banet meg vei gjennom folkemengden.

Kontorbygningen var stort sett fylt av små firmaer – advokater og marketingkonsulenter og et vikarbyrå – bortsett fra i øverste etasje. På skiltet i heisen sto det CVX Consulting. Initialene ble valgt ved å kaste pil på en avis festet på et dartbrett en kveld. Jeg fleipet med Lucy og sjefen min, Brandon, om at CVX sto for Can’t Vanish eXactly – kan ikke egentlig forsvinne.

Jeg kom inn i et nakent rom hvor en vakt som het John og hadde bred nakke, en utflytter fra Brooklyn, satt ved et skrivebord med nok ildkraft i skuffene sine til å blåse flere hull i meg. John leste en bok om cricket og rynket pannen. Selv hadde jeg for lengst gitt opp å forstå spillet. Jeg gikk mot døren foran meg og skannet ID-kortet, og døren låste seg opp, og jeg gikk inn. CVX-kontoret var tilsynelatende sparsomt utstyrt. Veggene og vinduene var av armert stål og skuddsikkert glass, mens datanettverket hadde de kraftigste brannmurene som var tilgjengelige. Åpent kontorlandskap og noen få cellekontorer, en stab på totalt åtte. Det luktet som alle kontorer: en blanding av blekk, brent kaffe og tusjtavle.

Og møtet som jeg trodde begynte klokken ti, hadde tilsynelatende allerede startet. Brandon satt på konferanserommet sammen med tre andre byråkrater fra Langley og rynket pannen mot et PowerPoint-bilde som hadde gått ut på dato for tre dager siden.

Å faen.

Jeg gikk inn. «Var det ikke ti?»

«Åtte. Du er tjue minutter forsinket.» Brandon smilte anstrengt til meg.

«Da beklager jeg.»

To av byråkratene var eldre enn meg og så allerede tvilende ut. Den andre var yngre enn meg og holdt et ark fullt av håndskrevne notater. En ivrig type.

«Hvis Lucy har veer, er du tilgitt,» sa Brandon. Han kom opprinnelig fra South Carolina, og hadde beholdt det trege tonefallet så lenge jeg hadde kjent ham.

«Jeg har verken baby eller kaffe,» sa jeg. «Men jeg har en mer oppdatert presentasjon. Gi meg fem minutter.»

Byråkratene nikket, og alle reiste seg og presenterte seg, tok meg i hånden og gikk ut for å fylle opp koppene sine med elendig kaffe godkjent av amerikanske myndigheter, og jeg rigget opp laptopen min.

«Jeg liker ikke at du er sen, Sam,» sa Brandon, men han var ikke sint.

«Ikke jeg heller, sir, jeg beklager.»

«Jeg håper du har gode nyheter til oss. Disse folkene er fra budsjettavdelingen. De tror at vi muligens kaster bort tiden. Du må overbevise dem om at vi ikke gjør det.»

Man er aldri så konsentrert som når det er muligheter for at jobben går i vasken.

Da byråkratene var tilbake med den elendige kaffen, hadde jeg hoppet over en serie med dødskjedelige lysbilder og stanset ved et uskarpt foto som nå fylte presentasjonsskjermen. Ansiktet til mannen var rødmusset og litt for fyldig, og ørene var små. Håret var mørkt og krøllete, som om noen nettopp hadde rusket i det.

«Mine herrer. Vi er jegere. Byttet vårt er internasjonale forbryterringer som opererer ustraffet over landegrensene fordi de har klart å stikke fingrene dypt nedi lommene til myndighetene rundt om i verden.» Jeg pekte på bildet. «Tenk på oss som løver som jager en antilope. Denne mannen er den svakeste i flokken. Vi tar stadig innpå ham. Han kan godt være CIAs aller viktigste mål.»

«Hvem er han?» spurte den ene av byråkratene.

«Han er det vi kaller ’ren hud’ – ingen navn, ingen bekreftet nasjonalitet, selv om jeg, ut fra annen informasjon vi har mottatt, tror han er russisk. Vi tror han flytter store mengder hvitvaskede penger for disse globale kriminelle nettverkene. Jeg kaller ham Pengetsaren.»

Brandon sa: «Fortell oss om nettverkene, Sam.»

«Selvsagt. Mafiaen er et kriminelt nettverk av den gamle skolen – én tydelig leder, med et byråkrati av muskelmenn og pengevaskere til å støtte seg. Nettverk av den nye skolen er mye mer spesialiserte. Hver enhet – enten det er muskelmenn som tar seg av sikkerheten eller truer eller dreper, eller folk som tar seg av hvitvaskingen eller sørger for logistikken når man smugler varer – er selvdrevet. De blir bare brukt til spesifikke oppgaver, og hver gang kan det være helt forskjellige folk som tar seg av arbeidet. Derfor er det mye vanskeligere å bryte ned et nettverk og få frem detaljert informasjon om hvordan helheten fungerer.»

«Jeg vet at vi har brukt mye oppmerksomhet på visse nettverk som kan ha forgreninger inn til myndighetene,» sa den yngste byråkraten. «Det er et kroatisk våpensmuglernettverk som vi kan infiltrere, smuglerfamilien Ling i Nederland, og Barnhill-nettverket i Edinburgh …»

Den unge byråkraten var på min side. Jeg tok det som et godt tegn. «FBI klarte å bryte ned Mafiaen fordi den var et hierarki – skurkene på nederste nivå kunne vitne mot de store gutta. Men her er de eneste svake leddene de elementene som beveger seg fra nettverk til nettverk.» Jeg dunket fingeren mot det stygge fjeset til Pengetsaren på skjermen. «Denne karen er limet mellom en del veldig farlige folk. De driver med mer enn bare kriminalitet. Det dreier seg ikke bare om trusler mot våre allierte, men mot De forente stater. Denne mannen kan vise seg å være vårt største håp om å avdekke noen av de største truslene mot vestens sikkerhet.»

«Han ser da ikke så skummel ut,» sa Brandon, og alle lo. Bortsett fra meg. Jeg regnet med at jeg ville skremme vettet av dem når jeg fortalte dem det jeg visste.

«Spørsmålet er da hvordan vi kan finne denne Pengetsaren og …» Telefonen min pep. Når kona er gravid i sjuende måned, kan man fritt ta imot oppringninger under møter.

«Unnskyld,» sa jeg lavt til Brandon. «Gravid kone,» sa jeg til byråkratene. Jeg gikk ut i gangen. Jeg kjente ikke igjen nummeret.

«Apekatt?» sa Lucy. «Jeg vil at du skal møte meg utenfor.»

«Eh, jeg sitter i et møte.»

«Jeg vil at du skal komme ut. Nå, Sam.» Da oppfattet jeg den skremmende undertonen i ordene hennes, som en skygge som lurer under en rolig vannflate.

Jeg begynte å gå mot døren. «Har du fått deg ny mobil?»

«Jeg mistet den gamle i formiddag. Har nettopp kjøpt en ny. Det har vært en fæl formiddag.»

Jeg hørte en anspent skjelving i stemmen hennes. «Er du dårlig?»

«Bare kom ut, er du snill.»

Dårlige nyheter, altså, og dem skulle jeg få ansikt til ansikt. Ikke på kontoret, hvor man kunne risikere at noen så hvordan man reagerte. Noe kaldt klemte seg rundt hjertet mitt. Klumpen. Hun hadde vært hos legen. Det var noe galt med babyen.

Jeg skyndte meg ut av kontoret og forbi vakten John, som hadde byttet ut cricketboken med en britisk tabloidavis. Bortover korridoren. «Hvor er du?»

«Ute på Holborn.»

«Er alt i orden?»

«Nei … bare kom ut og finn meg, er du snill.» Jeg stormet nedover trappene, seks etasjer, uten å vente på heisen. Jeg kom ut i lobbyen.

Ingen tegn til Lucy.

«Kom ut på gaten,» sa hun. «Vær så snill, Sam. Vær så snill …»

«Hva er i veien?» Jeg skyndte meg ut i den travle gaten. Det var en jevn strøm av fotgjengere – kontorfolk, bud, folk på handletur, de uunngåelige London-turistene. To unge kvinner i moteriktige jakker lente seg mot bygningen mens de røykte og drakk te fra ekstra store pappbegre mens de sladret og lo. Jeg så meg rundt. Ingen Lucy. «Hvor er du?»

«Sam, nå. Vær så snill. Løp.»

Jeg løp, selv før Lucy sa at jeg skulle gjøre det, fordi alt virket så feil, jeg kjente det i hele kroppen. Jeg satte kurs mot det tildekkede stillaset foran bygningen ved siden av og skyndte meg forbi det jevne folkesiget. Endelig kom jeg meg forbi en dresskledd mann, forbi en kvinne i hettegenser.

Jeg stanset da jeg kom ut av den midlertidige tunnelen, men det var ingen tegn til Lucy på fortauene eller i den rykkete London-trafikken. Ingen. Jeg snudde meg og så meg rundt til alle kanter.

Jeg hørte min gravide kone gråte i telefonen.

«Lucy? Lucy?» Jeg holdt så hardt rundt telefonen at kantene skar seg inn i fingrene.

Nå kunne jeg høre henne hulke: «Slipp meg.»

Blikket mitt spratt frem og tilbake. Jeg hørte en bil tute. Jeg snudde meg og så en lastebil feie forbi en Audi som gikk på tomgang ti meter unna, og som sto vendt mot meg på den andre siden av gaten. Lucy satt i passasjersetet. Kontorbygningen min befant seg mellom meg og Audien. Min første tanke var: Ingen stanser på Holborn. Bilen var sølvgrå, som himmelen rett før det begynner å regne. Det satt en mann i førersetet, bøyd mot Lucy. Så rettet han seg opp, og jeg kunne se ham bedre. I slutten av tjueårene. Mørkt hår. Mørke briller. Firkantet hake. Jeg så et glimt av noe hvitt idet han snudde hodet, et blekt, bueformet arr i tinningen, som et liggende spørsmålstegn.

Lucy stirret rett på meg.

Så eksploderte alt.

3

Et brøl, en formørkelse, som om Gud hadde stukket hånden sin ned mellom meg og himmelen. Jeg snudde meg og så at øverste etasje i bygningen vår ble knust. Flammer sprutet ut, og armert glass og aske og stål ble revet løs og falt gjennom luften. Bakken ristet. Et menneske, delt i to, brennende, falt ned på gaten, rett ved siden av de pene tedrikkerne, som rykket til og vaklet inn i skjul av døråpningen idet vrakrestene begynte å falle.

Det falske konsulentkontoret mitt var borte. Brandon, byråkratene som var på besøk, den skriblende nybegynneren, vennene og kollegene mine. Borte. Skrot dekket gaten, og folk, og landet på biler, drosjer og busser, og det var som om selve London skrek ut, et skrik som kom fra ekkoet etter eksplosjonen, som ga gjenlyd fra glasstårn og gårdsrom, og bilhorn og tilskuere som ropte mens de flyktet.

Jeg kunne ikke lenger se Audien, og Holborn var bare et vilt kaos av busser og biler som sto stille, og biter av betong, stein og stål.

Jeg kunne ikke se. Og jeg tenkte ikke, men bare slengte meg opp på taket av byggetunnelen, klatret som en ape oppover stengene. Jeg måtte komme meg opp over røyken. Jeg klatret fort, og så fikk jeg et glimt av noe sølvgrått. Audien, som min kone satt i, akselererte fremover. Jeg kunne se Lucys bakhode, bøyd til siden som om hun ville fange brisen i vinduet. Å kjøre med vinduet nede hjalp henne med å takle morgenkvalmen, kom jeg på. Det var en sprø tanke.

«Lucy!» skrek jeg. «Lucy!» Jeg skyndte meg oppover stillaset. Jeg måtte ikke miste henne av syne, måtte finne henne over støvskyen. Under meg var alt bare kaos. Jeg måtte ikke miste bilen av syne. Jeg fortsatte oppover, fant Audien nok en gang. Trafikken ble like tett som røyken fra en brann, der alle forsøkte å flykte fra eksplosjonen.

Jeg så Audien svinge til høyre, inn i en sidegate, den akselererte opp på fortauet for å flykte fra den ugjennomtrengelige køen på gaten og holdt på å kjøre ned to kvinner.

Stillaset ynket seg, heten bølget gjennom sammenføyningene. Jeg hørte et voldsomt brøl, og så at kanten av stillaset som var nærmest mitt kontorbygg, var ødelagt av fallende vrakgods. Det var i ferd med å kollapse, og braste ned mot fortauet.

Jeg hoppet fra kanten, gjennom plastduken og inn på et nybygd gulv. Jeg traff betong, hostet, prøvde å rulle meg rundt. Jeg hadde ikke på meg riktige sko, og det ble en hard rulling. Jeg løp over betongen, kikket meg tilbake og så stillaset vri seg og revne og ramle ned på gaten. Bygningen skalv, og jeg tenkte: Den er det neste.

Jeg løp bortover gulvet i det åpne rommet, mot baksiden av bygningen – den førte helt bort til en parallellgate – og kikket ned, forbi en vev av intakte stillaser på nordsiden. Jeg så Audien tvinge seg frem på det smale fortauet, og en mann i dress sparket rasende mot døren på den idet den holdt på kjøre ned ham og en kvinne. Den var ti meter under meg.

Min kone kikket opp. Gjennom soltaket. Hun så meg, øynene ble store og munnen en fullkommen liten sjokkert O. Hun begynte å strekke seg oppover, kjevene beveget seg, og så slo den arrete mannen til henne. Et kraftig slag over munnen. Hun ble slengt mot døren.

Jeg hoppet ned gjennom nettet av stillaser mens blodet mitt ble til adrenalin. Jeg avbrøt nedfarten med å gripe tak i stengene og lot tyngdekraften gjøre jobben sin. Jeg har aldri vært så redd i hele mitt liv. Ikke for meg, men for Lucy og Klumpen. Jeg kunne ikke la bilen unnslippe. Føreren var i ferd med å kidnappe kona mi og hadde drept uskyldige mennesker. Så var jeg nede på bakken og kastet meg ut i trafikken.

En Mini Cooper dundret ut i gaten rett foran meg, og jeg rakk ikke engang å tenke. Jeg løp for alt jeg var verdt. Jeg timet fallet, og seilte over biltaket da jeg skulle ha blitt kjørt ned, skled med vilje og traff gaten, rullet på skuldrene, og kom meg opp på beina igjen uten å bli lamslått av sammenstøtet. Smertene kom senere. Jeg visste ikke engang at jeg var skadet.

Audien bølget videre inn mellom fotgjengerne, og jeg spurtet etter og så den svinge rundt et hjørne. Jeg klarte ikke å kjempe meg gjennom den voksende folkemengden som ble drevet ut fra kontorer og butikker, og de stillestående bilene og de to bussene som lammet trafikken mellom meg og Audien. Jeg så Audien ta enda en høyresving.

Jeg løp. Foten min var som et glødende smertepunkt. Jeg kom meg bort til hjørnet. Langt foran meg ålte Audien seg forbi en varebil, det oste røyk fra dekkene i den krappe svingen, men så suste den videre. Jeg løp nedover kvartalet, men da jeg kom til krysset, var bilen borte. Den arrete sjåføren hadde funnet en tom sidegate som ikke var stappfull av panikkslått trafikk.

Med skjelvende hender prøvde jeg å slå nummeret hun hadde ringt fra. Det svarte ikke.

Lucy var borte. Kontoret mitt var borte. Alt var borte. I stedet for tanker var det treningen som satte inn. Fingrene mine slo et krisenummer i Langley. Ordene nådde munnen min, men jeg husket ikke hva jeg sa.

Hjelp meg. Munnen min beveget seg.

Hun var borte, alle var borte. I hjertet av London, der røyken steg opp som skyen over et likbål, sirenene satte i gang med sine ville hyl, og tusen mennesker strømmet forbi meg, var jeg helt alene.

4

Jeg hadde sittet en uke i det kalde, klamme fengselet da en ny mann satte seg i den andre enden av cellen. Et nytt talent som skulle prøve å bryte meg ned. Flott. Jeg var lei av den forrige fyren.

«Mitt navn er Howell. Jeg har et spørsmål til deg, Mr. Capra. Er du en forræder eller en tosk?»

«Spurt og besvart,» mumlet jeg gjennom en munn som var tørr som en ørken.

«Jeg må få en forklaring, Mr. Capra.» Den nye utspørreren lente seg tilbake i stolen. Han la beina i kors, men først trakk han nesten umerkelig i de perfekt pressede buksene sine. Så de ikke skulle bli krøllete. Jeg hatet den lille bevegelsen; den var som et barberblad mot huden min. Den fortalte meg hvem som bestemte i dette rommet.

Jeg hadde ikke sovet ordentlig på tre døgn. Det stinket svette av meg. Hvis sorg har en lukt, var det denne. Min nye utspørrer var en afro-amerikaner i førtiårene med bukkeskjegg med noen grå krøller i og moteriktige stålinfattede briller. Jeg sa det samme til ham som jeg hadde sagt til utspørrer én og to. Jeg sa sannheten.

«Jeg er ingen forræder. Og jeg tror heller ikke at min kone er en forræder.»

Howell tok av seg brillene. Han minnet meg om en av mine gamle historieprofessorer på Harvard. Han var omgitt av en kjølig ro. «Jeg tror deg.»

Var dette et triks? «Ingen andre gjør det.»

Howell holdt enden av brillene mot munnen. Han studerte meg lenge i en ubehagelig taushet. Jeg likte når det var stille. Da var det ingen som kalte meg stygge navn eller beskyldte meg for forræderi. Han åpnet en mappe og begynte enda en gang på det gamle litaniet, som om noen av svarene mine ville forandre seg. Han ville fortsette å stille meg de samme spørsmålene for å slite meg ut og vente på at jeg skulle gjøre en tabbe.

«Ditt fulle navn er Samuel Clemens Capra.»

«Ja.»

Han løftet et øyenbryn. «Samuel Clemens var Mark Twain.»

«Han er favorittforfatteren til faren min, og moren min la ned veto mot Huckleberry Finn eller Tom Sawyer.» Vanligvis fikk den historien meg til å le, men ingenting var lenger som vanlig.

«Jeg vil gjerne ringe faren min før jeg svarer på spørsmålene dine,» sa jeg. Jeg hadde ikke spurt om det de tre foregående dagene med utspørring. Hva skulle jeg si til ham? Men nå trengte jeg å høre den tobakksflekkede varmen i min fars stemme. Jeg ville finne min kone. Jeg ville ut fra dette forferdelige, mørke steinrommet som ikke hadde vinduer. Det var dumt å spørre. Men det var et slags forsøk på å slå tilbake etter alle de uendelige spørsmålene, min egen lille form for motstand.

«Jeg trodde ikke du gikk så godt overens med foreldrene dine.»

Jeg sa ingenting. Firmaet visste alt om meg, som seg hør og bør.

«Foreldrene dine visste ikke engang at du og Lucy ventet barn, ikke sant?»

«Nei.» Det virket litt flaut å innrømme det. Familiehemmeligheter bør være private.

«Du har ikke snakket med foreldrene dine på tre år, bortsett fra en kort telefonsamtale i julen. Ingen av samtalene varte over to minutter.»

«Det er korrekt.»

«Tre år. Noen har antydet at det er like lenge som du har jobbet for oss? Du kuttet ut foreldrene dine så de ikke skulle få mistanke om aktivitetene dine, ikke bli involvert i forræderiet ditt.»

«Du sa nettopp at du ikke trodde jeg var en forræder.»

«Jeg sier bare det andre i Firmaet sier om deg.» Han bøyde seg frem. «Et klassisk tegn på forræderi er at man distanserer seg følelsesmessig fra familie- og vennekretsen.»

«Jeg har ikke kuttet ut familien min. Det var foreldrene mine som sluttet å snakke med meg. Det var ikke mitt valg. Og jeg hadde ikke tenkt å bruke mitt eget barn for å bli tatt inn i varmen igjen. Får jeg ringe faren min? Kan du gi meg lov til det?»

«Nei, Sam.» Howell dunket brillene mot underleppen og studerte mappen min, som om han gravde etter noe nytt og smertefullt. Jeg lurte på hva annet som sto på de få papirarkene. «Din kone ringte og advarte deg om at du måtte komme deg ut av kontoret før bomben eksploderte.»

«Hun ble kidnappet. Jeg så at en mann slo henne.»

«Hvorfor skulle kidnapperen la henne snakke med deg?»

«Jeg vet ikke. Han var kanskje ikke i bilen da, kanskje hun hadde en telefon.»

«Men hun sa ikke at hun ble kidnappet.»

«Hun prøvde å redde meg. Å få meg ut.»

«Men ikke resten av kontoret. Hun sa ikke: ’Evakuer, Sam’, eller hva?»

Jeg lukket øynene; steingulvet i cellen var iskaldt mot de bare føttene mine. «Nei.» Jeg var sikker på at jeg ikke lenger befant meg i Storbritannia. I London hadde Firmaet – det jeg og kollegene mine kalte CIA – og britisk etterretning hørt historien min og avhørt meg i tre døgn. Jeg fikk ingen advokat. Deretter kom fire kraftige menn med en sprøyte og holdt meg fast, og så våknet jeg om bord i et fly. Jeg var i et av Firmaets fengsler, antok jeg, i Øst-Europa, mest sannsynlig i Polen. Disse hemmelige fengslene var angivelig stengt for flere måneder siden.

«Hun fikk deg, og bare deg, i sikkerhet. Det er problemet vårt, skjønner du. Du gikk ut alene, deretter ble kontoret ødelagt.»

«Kanskje Lucy ikke visste om bomben da. Den arrete mannen måtte ha bedt henne ringe for å få meg ut.» Jeg hadde beskrevet den arrete mannen i detalj, men ingen hadde gitt meg bilder å se på, en mistenkt å identifisere. Det skremte meg mer enn alle spørsmål og sprøyter.

«Hvorfor spare deg?» spurte Howell.

«Jeg vet ikke.»

Men så overrasket han meg. Neste spørsmål skulle ha vært om den navnløse mannen jeg hadde brifet Brandon og byråkratene om. Det hadde vært mønsteret til de to første utspørrerne. «Fortell meg om pengene,» sa han.

5

«Hvilke penger?»

Han skjøv et ark bort til meg. Et kontonummer i en engelsk bank hvor Lucy og jeg ikke hadde konto. Jeg studerte transaksjonshistorien. Den inkluderte overføringer til en bank på Grand Cayman. En kvart million dollar.

«Dette er ikke våre penger.»

«Denne Cayman-kontoen ble brukt under en Firma-operasjon i fjor. Lucy var teknisk ansvarlig for operasjonen og skulle avslutte kontoen når jobben var gjort. Det gjorde hun ikke. Det ble plassert penger i denne tilsynelatende døde Firma-kontoen som deretter ble overført til denne britiske kontoen under begge deres navn, og så flyttet videre til en konto i Sveits hvor pengene ble plassert i private fond. Nå vet vi ikke hvor de er. Det er derfor folk synes det er vanskelig å tro deg, Sam.»

«Jeg aner ingenting om disse pengene!» Dette var ille. Veldig ille. «Jeg har verken hatt tilgang eller kjennskap til disse kontiene.»

«Sunn fornuft tilsier at ektefellen alltid vet at den andre er forræder, Sam. Alltid,» sa Howell lavt. Han hørtes ut som en lærer, en med stor tålmodighet som ikke trengte å heve stemmen. De to siste utspørrerne hadde skreket til meg. Howells ro var mer skremmende, som et knivblad som ble holdt stille et par centimeter over strupen, og der man ikke vet når man blir skåret opp. «Alltid. Vanligvis er det ektemannen som blir forræder, og kona får greie på det og holder munn. Enten fordi hun liker pengene, eller fordi hun ikke vil at ektemannen skal havne i fengsel. Ble Lucy rekruttert først? Eller du? Eller fikk de dere på kroken samtidig?»

«Ingen av delene. Ingen av oss er forrædere.» Jeg nektet å tro dette om Lucy. Jeg kunne ikke. Ikke min kone. Jeg brydde meg ikke om hvilke bevis de viste meg; de kunne ikke være ekte. Å tro på dem var å forråde kvinnen jeg elsket. Hodet mitt dunket av utmattelse, og brystet føltes trangt. Luften i lungene mine kjentes som grov sand.

«Utenfor alt håp. Kjenner du den betegnelsen, Sam?»

«Nei.»

«Den bruker man for å beskrive det å være ektefellen til en forræder. Vi vil gjerne tro at ektefellen er uskyldig, at de ikke vet at den de elsker, har forrådt sitt land. Men realistisk sett vet vi at de sannsynligvis kjenner til forræderiet. Derfor er de utenfor alt håp. Akkurat nå, Sam, gjelder det deg. Bare jeg kan hjelpe deg. Fortell meg sannheten.»

«Jeg har ikke gjort noe galt. Jeg visste ingenting om disse pengene.»

«Jeg har gjort det enkelt for deg, Sam.» Han holdt opp en papirlapp. «En tilståelse, kort og poengtert. Du trenger bare fylle inn hvem du arbeidet for. Skriv under, så er vi ferdige.»

«Det gjør jeg ikke. Aldri.»

Han senket papiret. «En av dere er en forræder, Sam. Enten hun eller du. Fortell meg om disse pengene, Sam. Pengene.»

«Jeg vet ikke.» Kulden spredte seg til huden min.

«Både du og Lucy er i live, mens alle på kontoret deres er døde, og hun fikk deg ut.»

«Den arrete mannen slo henne. Hun ville ikke blitt med frivillig. Det vet jeg.»

«Hvem kommer pengene fra? Kineserne eller russerne? Et kriminelt nettverk som du etterforsket? Ble du lokket over mens du jobbet som infiltratør? Hvem jobber du for?»

«Ingen. Ingen.»

«Du holdt en presentasjon for et team fra Langley om arbeidet du holder på med.»

«Ja.»

«Fortell meg om det.»

Jeg prøvde å la være å le. Jeg kunne fortsatt se for meg notatene jeg skulle bruke under presentasjonen, på grunn av den fryktelige tanken om at arbeidet mitt hadde gjort kontoret vårt til et mål. «Vi leter etter en kriminell russer som jeg kaller Pengetsaren. Han hvitvasker penger for forskjellige nettverk. Jeg infiltrerte disse nettverkene noen måneder i fjor og skaffet meg kontakter. Jeg utga meg stort sett for å være en kanadisk ekssoldat bosatt i Praha, som kunne sørge for smuglerruter for alt fra svartebørssigaretter til våpen for krigsherrer i Afrika. En informant vi hadde i Budapest, fikk jobben med å frakte kontanter og gull fra Pengetsaren til en russisk forsker. Tilsvarende fem millioner.»

«Hva fikk forskeren betalt for?»

«Det vet vi ikke. Denne forskeren var sparket ut av forskningsprogrammet til det russiske militæret fordi han var heroinavhengig. Han begynte for seg selv i Budapest, hvor han gjorde kontraktarbeid. Informanten fortalte oss at denne Pengetsaren hadde russisk aksent.» Jeg tidde. «Informanten og forskeren ble begge funnet døde en uke senere.»

«Hva forsket denne mannen på?»

«Han pleide å jobbe med nanoteknologi.»

«Jeg har hørt uttrykket nanoteknologi, men jeg vet egentlig ikke hva det er,» sa Howell. «Beklager. Historieeksamen her.»

«Jeg har også eksamen i historie,» sa jeg.

«Da kan du fortelle meg det på engelsk.»

«Nanoteknologi er ganske enkelt studiet av hvordan man kan kontrollere materie på atom- eller molekylnivå. Mesteparten av forskningen i dag er av stor kommersiell viktighet – som for eksempel utviklingen av bedre metoder for å frakte medisin rundt om i kroppen eller til spesielle organer. Det kan ha enorm betydning i for eksempel kampen mot brystkreft eller hjernesvulst. Man kan også skape medisiner som retter seg direkte mot et enkelt individs DNA, eller langt mer sofistikerte sensorer som kan oppdage alvorlige sykdommer i kroppen eller sørge for lenger batteritid på en pc.»

«Og kan dette også brukes av militære og i våpen?»

«Selvsagt,» svarte jeg. «Nanoteknologi lager maskiner eller materialer i utrolig liten skala og gjør dem effektive. I teorien. Man skaper nye former for panser som kan motstå kuler, eller mye sterkere stridsvogner, eller langt mer effektive skytevåpen. Man skaper kuler som kan selvkorrigere seg til riktig kurs etter at de er avfyrt. Små kjernefysiske våpen med utrolige guidesystemer som nesten ikke fører til atomspredning. Eller du kan forestille deg en bombe som slipper ut en sverm av miniatyrroboter som sikter seg inn mot menneskehud eller kroppstemperatur og sprøyter inn en dødelig gift i alle mennesker innenfor en radius på tre kilometer.»

Howell svelget, og det kom et tørt klikk fra halsen hans. «Så denne pengetsaren kan ha finansiert våpenutvikling?»

«Ja.»

«Og den som drepte forskeren og informanten, kom kanskje etter deg for å beskytte Pengetsaren.»

«Ja.»

«Men det er mer sannsynlig at du ble kjøpt opp av de samme folkene som du jaktet på. Du er dyktig i jobben din, Sam. Du kunne ha funnet denne Pengetsaren. Og han tilbød kanskje deg og Lucy alle pengene på Cayman-kontoen.»

«Nei.»

«De ville ikke at du og Lucy skulle snakke, og derfor har de tatt henne, og du har bestemt deg for å holde kjeft, kanskje for å beskytte henne. Jeg kan se tankene dine i det trøtte, utslitte fjeset ditt, Sam.»

«Nei.» Jeg hadde lyst til å skvise Howell og de sinnssyke ideene hans gjennom murveggen.

«Ditt eneste håp er å gjøre en avtale, Sam, med meg. Fortell meg alt.» Howell lente seg tett inntil meg og la en svær hånd på skulderen min. «Bare tenk hvor lett det er. Alt du bærer på, vil bli borte, Sam. Så kan vi begynne jobben med å finne din kone. Og ditt barn. For du vil vel være til stede når barnet ditt blir født? Lucy har termin om seks uker. Fortell meg hvor vi kan finne folkene dere jobber for, så kan vi finne Lucy. Du kan få treffe din kone og holde barnet ditt.»

Han lente seg tilbake. «Vi har sjekket med legen hennes. Du og Lucy hadde ikke lyst til å få vite hva dere ventet, men jeg vet det. Det er en gutt, Sam. Har du ikke lyst til å se sønnen din?»

Sønnen min. Jeg ville få en sønn, hvis Lucy fortsatt var i live. Howell la noen brutale trumfkort på bordet, det ene etter det andre: de ukjente pengene, barnet mitt. Kanskje Lucy … Nei. Jeg nektet å tro det om henne.

Hvert eneste ord kjentes som småstein i munnen min, som ble spyttet ut én etter én. «Jeg kan ikke fortelle deg noe, for jeg er ingen forræder.»

Howell studerte meg i den lange tausheten som fulgte. «Da er du en tosk, for da er det din kone som er forræderen, og hun har latt deg sitte igjen med skylden.»

«Nei. Nei. Det ville hun ikke gjort. Hun elsker meg.» Ordene hørtes ynkelige ut i strupen min, men jeg husket den siste morgenen sammen med Lucy, hvordan hun skalv oppå meg, hendene mine mot baken hennes, den varme pusten hennes mot halsen min. Hun snakket til meg om at jeg ikke måtte ta sjanser når jeg trente parkour, og hun sa hun elsket meg og minnet meg om middagsavtalen med de hyggelige parene. Hun kalte meg apekatt, for å mildne kritikken av treningen min. Dette var ikke en kvinne som forberedte seg på å forsvinne fra sitt eget liv.

Howell så på meg som en lærer som var skuffet over resultatene til en student. «Hun elsker deg ikke. Hun lot deg stå igjen med all bagasjen. Lykke til.» Han reiste seg og gikk ut. Lysene ble slått av, og jeg ble sittende igjen i stummende mørke.