Ellinor Rafaelsen

5

Annas skjebne

Brevet

Ellinor Rafaelsen

5

Annas skjebne

Brevet

De viktigste personene:

Anna Clarck | – | datter av Gunnhild og Hallgrim Johnsen
Martin Clarck | – | gift med Anna
Margareth og Robert Clarck | – | Martins foreldre
Sophie Clarck | – | Martins søster
Kristian Johnsen | – | sjømann, Annas eldste bror
Anders Nordhagen | – | ingeniør, venn av Kristian Johnsen
Gunnhild Bleker | – | Annas mor
Wilhelm Bleker | – | gift med Gunnhild
Emilie Johnsen | – | skuespillerinne, Annas søster
Helga og Nils Bergmoen | – | Annas fosterforeldre, døde
Ågot og Tobias Bergmoen | – | Helga og Nils' barn

Slik sluttet forrige bok:

Kristian Johnsen sto på broen om bord i DS White Star og så arbeiderne nede på kaia i Adelaide havn gjøre seg klare for å ta imot trossene og fortøye det store skipet som kom fra England med passasjerer fra Europa.

Det var litt over fire uker siden han forlot Norge. Overfarten hadde vært rolig og uten dramatikk, men han var glad over endelig å være fremme. Nå lå Adelaide i rosa morgensol og tok imot dem med en varm fønvind fra land.

Adelaide, tenkte han. Det er her hun bor, denne Anna. Han hadde kontaktet Anders Nordhagen før han forlot Norge for å få adressen til familien Anna Berg bodde hos. Anders hadde telegrafert til sin engelske venn i Adelaide og spurt om Anna bodde hos dem fremdeles, noe Robert Clarck hadde bekreftet. Det kom til å bli en lett sak å finne henne. Han ville ta en drosje fra havnen til adressen han hadde skrevet på en lapp, og hvis denne jenta lignet så på Emilie som Anders hadde påstått, ville han vise både henne og familien hun bodde hos et bilde av Emilie, som han hadde med seg. Moren hadde også sendt med ham dåpsattesten til Anna, i tilfelle han skulle få bruk for den.

Anna, tenkte han. Atten år nå. Så godt som voksen kvinne. Hvordan ville hun reagere når hun fikk vite at hun hadde en ukjent familie i Norge? At han var broren hennes og at det fantes flere søsken, en niese, og snart en svigerinne og svoger. Ville hun tro på ham? Husket hun noe fra barndommen?

Kristian så frem til møtet med denne villmarksjenta med en nesten uutholdelig spenning.

DS White Star var fortøyd. Passasjerene var gått i land, og mannskapet om bord kunne endelig se frem til noen timer fri og en kveld på byen, men Kristian var ikke opptatt av å komme seg ut for å se på byen. Han hadde kun én tanke i hodet. Han ville finne Berekley Street og den lyshårede Anna.

Han takket derfor nei til å bli med de andre offiserene i land, og gikk alene for å finne en drosje inne mellom bygningene i havnestrøket etter å ha skiftet til sivile klær.

– Berkeley Street, sa han da sjåføren spurte hvor han skulle. – Berkley Street 36, la han til og lente seg tilbake mot setet.

Anna, tenkte han mens gater, parker og bygninger gled forbi på utsiden av bilvinduene. Snart skal du få bli med hjem til landet og menneskene du hører til hos. Snart blir du en av oss igjen …

1

Adelaide, september 1914

Drosjen tok Kristian med gjennom et vakkert boligstrøk med store villaer i engelsk stil. Det fantes rikelig med grønne parker og frodig vegetasjon i nabolaget, han hadde overhodet ikke følelsen av å befinne seg i en storby.

Men det var slik de bodde, de pengesterke. De velstående. Han hadde sett det overalt i verden der han hadde reist den tiden han hadde seilt ute som sjømann. Det var i byene man så klasseforskjellene. Det var der man så fortvilende fattigdom i en del av byen, mens den åpenbare luksusen var nærmest kvalmende på motsatt kant. Det var i byene, og særlig i storbyene, man så hvilken urettferdighet som rådde i verden. Han hadde tenkt på det flere ganger når han hadde sett slumstrøkene i havnebyene han hadde vært innom, at han ikke bebreidet de som mistet troen på Gud. Han var selv oppdratt til å tro på en rettferdig gud, men hvorfor grep Han ikke inn i all denne urettferdigheten?

Berkeley street var en snorrett gate med store, vakre hus på den ene siden og en stor og frodig park på den andre siden. Nr. 36 var et stort hus i rød murstein, bygget i tudorstil med karnapper og smårutete, blyinnfattede vinduer ut mot gaten. Drosjen stoppet utenfor en gedigen smijernsport. Kristian ba sjåføren vente, for han visste ikke om han fant noen hjemme, og han hadde ikke sendt noen beskjed om at han kom, så han kunne ikke forvente at de skulle stå klare til å ta imot ham.

Han gikk med lange skritt opp hagegangen med rododendron på begge sider, og opp en bred trapp mot en overbygd inngang med søyler på begge sider av trappen.

Etter å ha slått dørhammeren mot døren flere ganger uten at det skjedde noe, tok han en runde foran huset og prøvde å titte inn gjennom vinduene, men gardinene var trukket for, det var ikke tegn til liv der inne.

Var han kommet til tomt hus?

Han gikk opp på trappen igjen og slo dørhammeren, et løvehode med åpent gap, mot den blankpussede messingplaten en gang til.

– De finner ingen hjemme der!

En kvinnestemme fra hagen på den andre siden av det høye gjerdet fikk ham til å snu seg mot naboeiendommen. En høy og tynn kvinne i femtiårene sto med armene i kors over brystet og så på ham.

– Er de ute? Alle sammen? spurte Kristian og gikk de få trinnene ned trappen og bort til gjerdet.

– De har reist, svarte kvinnen og mønstret ham inngående.

– Reist? Kristian lurte på om han burde være så høflig at han presenterte seg, men det var ikke denne kvinnen han var kommet for å treffe, og kvinnens mistenksomme holdning ga ham ingen lyst til å bli nærmere kjent med henne.

– Sa De at de var reist?

– Ja. De reiste for noen timer siden.

– På ferietur …?

– Nei. De har flyttet.

– Flyttet? For godt?

– Jeg går da ut fra det. Når man pakker sammen og flytter så langt som det de har tenkt seg, er det vel neppe bare for noen dager, svarte kvinnen tørt.

– Så langt? Hvor har de flyttet? Kristian kjente skuffelsen legge seg som et frø han visste kom til å spire og gro med rekordfart, om det skulle vise seg at han hadde reist bomtur. Og enda mer ergerlig om han var kommet bare få timer for sent!

– Til India, svarte kvinnen og fortsatte å se granskende på ham. – Er De i familie med henne?

– Med hvem?

– Med jenta. Den lyshårete jenta som har bodd hos dem siden i fjor. Anna.

Kristians skuffelse forandret seg til en rar skjelving innvendig.

– Hva får Dem til å tro det?

– Jeg vet ikke. Kvinnen la hodet på skakke og så på ham med smale øyne. – Det er en viss likhet, og jeg hører på aksenten Deres at De ikke er engelsk, så De er neppe i familie med Clarcks. De vet det kanskje ikke, fortsatte hun, og nå hadde hun virkelig løsnet på snakketøyet. – Denne Anna … hun bodde i tre år ute i ørkenen sammen med de innfødte. Tenke seg … tre år! Men det vet De kanskje, hvis De kjenner henne?

– Ja … Ja, jeg har hørt om det, svarte Kristian, som gjerne ville vite mer om Anna, men han visste ikke helt hva han skulle spørre om. – Kjenner De … kjente De Anna?

– Kjente og kjente. Kvinnen trakk på skuldrene. – Vi hilste på hverandre. Hun var både høflig og dannet til tross for at hun bar preg av å ha levd i villmarken.

– Bar preg av …? Kristian så spørrende på kvinnen.

– Ja. Huden hennes … den var lysebrun av altfor mye sol. Og håret … den første tiden … det var klippet så kort at det var umulig å lage en anstendig frisyre av det. Men en pen jente. Virkelig pen. Kvinnen smilte skjevt. – Ikke rart at sønnen i huset, Martin Clarck, falt for henne.

– Gjorde han det?

– Ja. Jeg vet ikke om det stemmer, men det sies at de giftet seg i all hemmelighet før de reiste.

Kristian begynte å tenke rasjonelt igjen. At Anna, hvis hun var søsteren hans, hadde giftet seg, var vel ikke noe å henge seg opp i. Det som var betraktelig verre, var at han kanskje var kommet for sent til å treffe henne.

– Når sa De at de dro herfra? spurte han brått.

– For fire, kanskje fem timer siden, svarte kvinnen. – Mr. Clarck solgte den flotte bilen, så det var vel noen fra selskapet, der han har en høy stilling, som kom og hentet dem.

– Fem timer! Kristian fikk det travelt. Før kvinnen på den andre siden av gjerdet rakk å fortsette å fortelle om Anna og husets sønn, var han på vei tilbake til den ventende drosjen.

Fem timer. Skulle de til India, måtte de reise med båt. Da var det ikke sikkert at de hadde forlatt Adelaide ennå. Kanskje lå båten fremdeles i havnen og ventet på å få gå ut. Kanskje skulle de av gårde med et av skipene han hadde sett ligge for anker da hans egen båt seilte inn i morgentimene. I så fall hadde han kanskje en mulighet for å nå henne før båten gikk. Hvis ikke, ville hele denne reisen være forgjeves. Hvis båten til India var gått, fantes det ingen måte han kunne ta den igjen på. Han visste ikke hvilken båt de var om bord i, og om han klarte å finne det ut – det var vel ikke så mange båter som gikk mellom Australia og India – så kunne han ikke forlange at kapteinen om bord i White Star skulle følge dem. Da var Anna borte igjen – og utenfor rekkevidde. Sannsynligvis for alltid.

For om han skulle komme seg til India, hvordan i all verden skulle han klare å oppspore Anna i et så enormt land? Et land som var større enn Europa og som hadde flere millioner innbyggere.

– Faen! Han slo knyttneven mot sin egen håndflate da skuffelsen ikke lenger lå der som en spire, men slo ut i full blomst.

– I beg you pardon? Drosjesjåføren snudde seg halvt mot baksetet og kastet et blikk på ham over skulderen.

– Ingenting. Jeg sa ikke noe, mumlet Kristian og lente seg tilbake mot seteryggen med et dypt og langtrukkent sukk.

Han tok seg ikke tid til å ta imot vekslepengene da han betalte for drosjen etter at den hadde stanset i havneområdet. Der klarte han, med å spørre seg frem, å finne veien til havnekontorene, der han kort etter fant det kontoret han søkte. Det han fikk vite der, fortalte ham at skuffelsen han følte var berettiget, og at den sannsynligvis kom til å sitte i ham resten av livet.

Han hadde kommet for sent. Båten til India hadde forlatt Adelaide, med familien Clarck om bord, for fire timer siden. Mrs. Anna Clarck var registrert som passasjer, og også med i følget, fikk han vite. Båten hadde nå kurs for Calcutta. Mannen bak skranken, som så velvillig ga ham denne opplysningen, forsto like lite som drosjesjåføren da Kristian nok en gang utbrøt et indignert faen! og slo hånden i skranken.