Val McDermid

Skyggespill

Oversatt av Henning Kolstad

Val McDermid

Skyggespill

Oversatt av Henning Kolstad

Denne boken tilegnes Mary Bennett (1913–2005) og Kathy Vaughan Wilkes (1946–2003) – venner, lærere og støttespillere. Jeg går fortsatt gjennom dørene de åpnet.

Takk

Denne boken har dype røtter. Den begynte med Mary Bennett og kollegene hennes ved St Hilda's College i Oxford, som oppdaget noe som fortjente en sjanse. Ved et herlig sammentreff var jeg i ferd med å skrive den da det nåværende styret utnevnte meg til æresdoktor, en utmerkelse jeg er ubeskrivelig stolt av.

En spesiell takk til Manda Scott og Leslie Hills, som detaljbeskrev forskjellige klatresituasjoner for meg, til professor Sue Black og hennes uvurderlige evne til å forklare og beskrive, til min redaktør, David Shelley, som gjennom sin skarpsindighet har vist meg hvordan jeg kunne gjøre boken bedre, til Stephanie Glencross, som har en enestående teft når det gjelder intriger, til manusredaktøren min, Anne O'Brien, som holder meg på stø kurs, og til min agent Jane Gregory og teamet hennes.

Jeg tror ikke jeg kunne gjort dette uten min kone Kelly og min sønn Cameron. Det aner meg at jeg ikke er særlig festlig å omgås når jeg er midt oppe i det, men de gir meg like fullt kjærlighet, overbærenhet, støtte og – det viktigste av alt – latter. Bare trettifem stykker igjen, folkens.

Jeg hadde hørt om henne.

Hvordan hun alltid, alltid.

Hvordan hun aldri, aldri.

Jeg hadde sett og hørt,

Men falt likevel for henne,

Hvordan hun alltid, alltid.

Hvordan hun aldri, aldri.

fra «Her»

av Jackie Kay

Forord

Hva er det første du husker? Jeg mener ikke noe du har fått høre så mange ganger at det føles som en erindring. Et knehøyt minne, et minne hvor du ikke skjønte ordene som ble sagt, en vaskeekte porsjon sinnsbevegelse som fortsatt kan felle deg som et tre. Det erindrede øyeblikket er nøkkelen som former deg for alltid.

Mitt har smale, loddrette tresprosser gjennom minnebildet. En barneseng eller en lekegrind, kanskje. Jeg kan ikke se for meg hva jeg står på. Jeg ser hendene mine, som knuger sprossene. Små fingre, fortsatt lubne, slik fingrene skal være på riktig små barn. Neglene mine er dekket med lag av skitt, og jeg kjenner en helt bestemt lukt. I årenes løp har jeg kommet frem til at det er en blanding av gammel urin, marihuana, alkohol og uvaskede kropper. Selv nå, når jeg går blant de hjemløse som bor på de usynlige skyggesidene av verdens glitrende byer, finner jeg beroligelse i den lukten som frastøter de fleste mennesker. De hjemløse lukter hjemlig for meg.

Jeg trenerer. Merker du at jeg trenerer? For hjertet av erindringen får meg fortsatt til å skjelve helt inn i sjelen.

Foran meg går en film som deles opp av sprossene. Mor har på seg en frisk, oransje bluse, og mannen har samlet blusefronten i neven. Han rister mor slik en av hundene ville ristet en rotte eller en kanin. Han brøler til henne også. Jeg vet ikke hva han brøler, det er bare en forreven kaskade av voldsom lyd. Mor gråter. Hver gang hun prøver å si noe, fiker han hardt til henne med den andre hånden. Hodet hennes kastes hit og dit som om det hang på en fjær. En stripe av blod renner fra det ene neseboret. Hendene hennes prøver å skyve ham vekk, men det merker han ikke engang, han er så mye sterkere enn henne.

Så smetter den ene hånden hennes ned og trykker mot forsiden av buksen hans, stryker ham gjennom det stive, skitne dongeristoffet. Hun lener seg mot ham, tett inntil, slik at det blir vanskeligere for ham å slå henne. Han slutter å brøle, men slipper ikke blusen. Han drar opp skjørtet hennes, dytter henne ned på gulvet og fortsetter å drive henne til gråt. Bare på en annen måte.

Dette er det første jeg husker. Jeg skulle ønske det var det verste.

Første del

1

Tirsdag

Normalt ville Charlie Flint sugd til seg all mediedekningen av saken mot Philip Carlings drapsmenn. Det var ikke akkurat den typen drap som var hennes spesialitet, men det var gode grunner til at denne saken ville interessert henne. Men ingenting var normalt akkurat nå. Faglig var livet hennes knust. At renommeet var ødelagt, at hun ikke hadde lov til å gjøre det eneste hun noensinne hadde vært god til, og den stadige trusselen om rettslige sanksjoner, disse tingene i seg selv ville vært nok til å trekke Charlies oppmerksomhet vekk fra nyhetsbildet. Men det var mer.

Hovednyheten i Charlie Flints verden var at hun var forelsket, og at hun ikke kunne fordra det. Og dette var den egentlige grunnen til at hun ikke brydde seg om slikt som normalt ville fascinert henne.

Nålene fra høytrykksdusjen mot skuldre og rygg føltes som fortjent pryl. Hun prøvde å tenke på noe annet, men verken hodet eller hjertet ville være med på det. Denne morgenen, i likhet med alle morgener de siste seks ukene, var Lisa Kent eneste punkt på Charlies mentale innholdsfortegnelse. Etter hvert som dagen gikk sin gang, greide Charlie som regel å hale oppmerksomheten tilbake til slike ting som faktisk spilte noen rolle. Men tidlig om morgenen, før hun hadde banket på plass forsvarsverkene sine, sto den fordømte Lisa Kent øverst på listen. Og her er underpunktene, tenkte hun bittert. Dårlig timing, ingenting til felles, feil kvinnfolk.

I sju år hadde hun vært sammen med Maria. Og nå – som om det ikke var nok å være knust av dårlig samvittighet – måtte Charlie i tillegg gjennomleve en klisjé. Sjuårskløen. Hun hadde ikke engang ant at den var der før Lisa gled inn i tilværelsen hennes. Men dette hadde utviklet seg til noe mer enn bare en kløe. Det var en hissig irritasjon, en besettelsesartet forvirring som hadde trengt seg hensynsløst inn i tilværelsen hennes. Ingen tilsynelatende harmløs hendelse eller bemerkning var immun mot å bli brått fortrengt av tanken på Lisas vurderende øyne eller gjenklangen av den dovne latteren hennes.

«Faen heller,» sa Charlie og feide det svarte og sølvgrå håret heftig vekk fra ansiktet. Hun slo av høytrykkspumpen på dusjen og gikk ut av kabinettet.

Maria fanget blikket hennes i badespeilet. På grunn av bruset fra dusjen hadde ikke Charlie hørt at hun kom inn. «Fæl dag foran deg?» spurte hun medfølende og gjorde et opphold i påføringen av maskara for å fremheve øyne med farge som hestekastanjer.

«Antakelig,» sa Charlie og prøvde å skjule sin forferdelse. «Jeg kan ikke huske sist jeg hadde en god en.» Hva hadde hun egentlig sagt høyt i dusjen? Hvor lenge hadde Maria stått der?

Maria vred munnen i ironisk medfølelse mens hun gned stylingkrem inn i det brune bølgehåret. Hun hadde et kritisk uttrykk i ansiktet. «Jeg må klippe meg snart,» sa hun åndsfraværende før hun konsentrerte seg om partneren igjen. «Leit å høre, Charlie. Skulle ønske det var noe jeg kunne gjøre.»

«Det skulle jeg også.» Uelegant svar, men det var det eneste Charlie kunne prestere. Hun tvang seg til å takle virkeligheten mens hun gned håndkleet over håret. Problemet med å forelske seg – nei, et av de mange problemene med å forelske seg, når du befant deg i et kjærlig forhold som du egentlig ikke ønsket å avslutte – var at du ble overdramatisk av det. Alt måtte nødvendigvis dreie seg om deg. Men sannheten var at Maria ikke hadde hørt noe mer enn et ergerlig utbrudd fra en vanæret rettspsykiater som sto overfor en usikker fremtid. En faglig dyktig person som var blitt penset inn på et blindt sidespor av helt gale grunner. Maria hadde ingen mistanke.

Overveldet av en ny bølge dårlig samvittighet bøyde Charlie seg frem og kysset Maria i nakkegropen, og hun følte en obskur glede over gyset hun så forplante seg gjennom elskovspartneren. «Ikke bry deg om meg,» sa hun. «Du vet hvor glad jeg er i å være eksamensvakt.»

«Jeg er klar over det. Det er leit. Du er verd noe bedre enn som så.»

Charlie syntes hun hørte et anstrøk av medlidenhet i Charlies stemme, og det kunne hun ikke fordra. Det spilte ikke så stor rolle om det var ekte, eller om det bare var paranoiaen hennes. Hun kunne ikke fordra å være i en situasjon hvor medfølelse var mulig. «Det verste er at det er så lite krevende. For mange hjerneceller blir ledige til å tenke på alt det jeg heller ville – nei, fader, alt det jeg burde gjøre.» Hun ble ferdig med å tørke seg og brettet håndkleet pent over holderen. «Vi sees nede.»

Fem minutter senere, kledd i ren, hvit bomullsgenser og svart dongeri, satte hun seg ved frokostbordet hun hadde dekket tidligere, mens Maria dusjet. Morgenrutinen deres var fortsatt et beroligende fast punkt i Charlies følelsesmessige kaos. Selv på dager da hun ikke hadde arbeid, tvang hun seg til å stå opp til vanlig tid og gjennomgå arbeidslivets ritualer. Maria smurte som vanlig gjærekstrakt på ristet granarybrød. Hun gestikulerte med kniven mot en stor, polstret konvolutt ved bollen hvor Charlies to Weetabix lå. «Postbudet har vært her. Skjønner fortsatt ikke hvorfor du kuttet ut cornflakes til fordel for de der,» tilføyde hun og pekte på kornblokkene med kniven. «De ser ut som truseinnlegg for selvplagere.»

Charlie utstøtte et forbauset lattersnøft, så slo den dårlige samvittigheten inn. Hvis Maria fortsatt kunne få henne til å le på den måten, hvordan kunne hun være forelsket i Lisa? Hun tok konvolutten. Den maskinproduserte adresselappen røpte ingenting, men poststempelet fra Oxford jagde hjertet opp i halsen. Lisa kunne da vel ikke finne på å …? Hun var behandlende psykolog, for svingende, hun ville ikke slippe en bombe på frokostbordet. Ville hun vel det? Hvor godt kjente Charlie henne? Hun fikk panikk og stivnet et øyeblikk.

«Er det noe interessant?» spurte Maria og brøt forhekselsen.

«Jeg venter ikke noe.»

«Du får åpne det, da. I og med at du ikke har røntgensyn.»

«Ja. Min tid som Supergirl er for lengst over.» Charlie klarte å løsne fliken på konvolutten uten å gi Maria sjansen til å se innholdet. Forundret fant hun en liten bunke kopierte ark. Hun dro dem langsomt og forsiktig ut av konvolutten. De lot ikke til å representere noen trussel, bare forvirring. «Noe så merkelig,» sa Charlie.

«Hva er det?»

Charlie bladde gjennom papirbunken og rynket pannen. «Avisutklipp. En drapssak i Old Bailey-tinghuset.»

«En gammel sak?»

«Fortsatt under etterforskning, tror jeg. Jeg mener at jeg har sett den nevnt i avisen et par ganger. De to lapsene som drepte kompanjongen sin. Ved St. Scholastica's. Det var den eneste grunnen til at jeg husket det.»

«Du nevnte det, husker jeg. De druknet ham nede ved elvebåtene, eller noe slikt. Gjorde de ikke det?»

«Stemmer. Slikt var ikke sosialt akseptabelt i min tid.» Charlie snakket åndsfraværende; hun konsentrerte seg om utklippene.

«Men hvem er det som har sendt deg dette, da? Hva dreier det seg om?»

Charlie trakk på skuldrene; interessen hennes var vakt. «Vet ikke. Har ikke peiling.» Hun bladde raskt gjennom arkene for å se om det var noe som viste hvem som hadde sendt dem.

«Er det ikke noe følgebrev?»

Charlie så etter i konvolutten igjen. «Niks. Bare kopiene.» Hvis dette var Lisa, var det fullstendig ubegripelig. Det stemte ikke med noen form for psykoterapi eller kjærlighetssignal som Charlie forsto.

«Et mysterium, med andre ord,» sa Maria, hun spiste resten av brødskiven og reiste seg for å legge det skitne serviset i oppvaskmaskinen. «Ikke helt på ditt nivå, men i alle fall en sjanse til å bruke etterforskningsferdighetene dine.»

Charlie laget en liten, avfeiende lyd. «Noe å gruble over mens jeg sitter eksamensvakt, i alle fall.»

Maria bøyde seg frem og kysset Charlie på issen. «Jeg skal tenke litt på det mens jeg torturerer pasientene.»

Charlie krympet seg. «Ikke si det. Ikke hvis du vil behandle meg flere ganger.»

«Hva da? Torturere pasientene'?»

«Nei, antyde at du konsentrerer deg om noe annet enn å bore i tenner. Den tanken er rett og slett for uhyggelig.»

Maria smilte og blottet en tanngard så perfekt som den rett og rimelig burde være. «Nå må du snart bli stor,» ertet hun og viftet med fingrene mens hun vrikket adjø med hoftene på vei ut av kjøkkenet. Charlie så dystert etter henne til hun hørte at ytterdøren slo igjen. Med et dypt sukk la hun de to Weetabix-blokkene i pakken igjen og stakk bollen sin i oppvaskmaskinen.

«Faen ta deg, Lisa,» mumlet Charlie, hun puttet papirene i konvolutten igjen og lusket ut av rommet.

2

Da Magdalene Newsam var på vei hjem mot strømmen av folk som skulle på jobb, måtte hun tenke på årene som turnuskandidat. Den følelsen av å være forskjøvet, leve i utakt med resten av verdens timeplan, hadde alltid virket oppløftende på henne etter en slitsom arbeidsøkt. Hun kunne være så sliten at hun skalv på hånden når hun skulle sette nøkkelen i låsen, men hun var i alle fall forskjellig fra resten av bølingen. Hun hadde valgt en løpebane som skilte henne ut.

Når hun tenkte på det nå, syntes hun synd på den tidligere Magda. Det føltes ynkelig å klamre seg til noe så trivielt som en markering av individualismen hennes. Men akkurat da hadde Magda hoppet over så mange muligheter i livet at hun måtte gripe det hun kunne for å overbevise seg om at hun hadde et fnugg av uavhengighet.

Hun kunne ikke la være å smile. Alt var så annerledes nå. Grunnen til at hun snodde seg gjennom de forhutlede folkestrømmene på fortauet på vei mot undergrunnsbanen, kunne ikke vært fjernere fra den opprinnelige forklaringen. Ikke arbeid, men fryd. Våken halve natten ikke på grunn av en pasient i krise, men fordi hun og elskerinnen fortsatt var like uimotståelige for hverandre som de hadde vært til å begynne med. Våken halve natten, og ikke trett, men opprømt, med kroppen utkjørt av elskov, ikke av andre menneskers plager.

Lykken hennes knakte litt i sammenføyningene da hun svingte inn på Tavistock Square og møtte den ruvende kalksteinsfasaden på kvartalet hvor hun fortsatt bodde. En herskapelig leilighet med tre soverom sentralt i London, bare noen minutter fra arbeidsstedet, var noe andre reserveleger ikke engang kunne drømme om. De måtte nøye seg enten med en trang, utilstrekkelig bolig i hjertet av byen, eller en tanke mindre trange forhold langt ute i en forstad. Magdas hjem var et luksuriøst tilfluktssted, et sted som var valgt for å utgjøre en bekvem og beroligende flukt fra alt utenverdenen måtte utsette henne for.

Philip hadde insistert. Ikke noe dårligere for hans Magda. De hadde råd til dette, hadde han understreket. «Tja, du har råd,» hadde hun sagt, og bare så vidt tillatt seg å se i øynene at når hun godtok dette som hjemmet deres, godtok hun samtidig at hun var avhengig. Slik ble det til at de så på en serie leiligheter som fikk Magda til å føle at hun lekte med dukkehus. Til slutt hadde de tatt den hun opplevde som minst fantasipreget. De tradisjonelle trekkene overgikk til og med den vidløftige attenhundretallsbygningen i Oxford hvor hun hadde vokst opp. Den aggressive modernismen i de andre leilighetene føltes for fremmedartet. Hun kunne ikke tenke seg å bo i noe som liknet så mye på en artikkel i et innredningsblad.

Tilvenningen til denne boligen var blitt noe ganske annet enn Magda hadde forestilt seg til å begynne med. Philip hadde knapt rukket å lære seg den nattlige ruten fra soverom til bad før han ble drept. Frokostsamtalene og kveldsunderholdningen Magda hadde forestilt seg, hadde aldri fått sjansen til å bli noen vane. At hun av og til tillot seg å innrømme at dette nesten var en lettelse, utløste skam og dårlig samvittighet som sendte en mørk rødme over kinnbeina hennes. Slike forseelser var tydeligvis ikke noe hun kunne hengi seg helhjertet til ennå.

Men hun prøvde så godt hun kunne. Om hun skulle være ærlig, likte hun å komme hjem til leiligheten etter en natt med Jay. Det var noe mildt snusket ved å bikke seg ut av sengen og ta på seg gårsdagens klær, og noe sjusket ved å reise uvasket med undergrunnen gjennom sentrum av London, klar over at hun luktet stramt og salt. Lenge før rettssaken var de blitt enig om at de ikke kunne flytte sammen før alt det der var ute av verden. Jay hadde påpekt at de ikke ville la noe skape uklarhet omkring andres skyld. Ingen tanker om at de burde prøve å skjule forholdet. Bare en fornuftig enighet om at de ikke behøvde utbasunere det riktig ennå.

Så om morgenen kom Magda alene hjem. Skitne klær i skittentøykurven, skitten kropp i høytrykksdusjen. Kaffe, appelsinjuice, myke tebrød fra fryseren til brødristeren, og deretter et tynt lag peanøttsmør. En ny, avmålt klesdrakt for rettssalen. Og en ny dag da hun savnet Jay og ønsket at hun hadde henne hos seg.

Det var ikke slik at hun måtte tåle tinghusets knugende prakt alene. De tre søsknene hennes hadde laget en turnusordning hvor minst én av dem var sammen med henne i alle fall visse deler av hver dag rettssaken pågikk. I går hadde det vært Patrick, mørk og innadvendt; han hadde åpenbart forlatt skrivebordet i Londons finansdistrikt av slitsom pliktfølelse overfor storesøsteren som alltid hadde tatt seg av ham. I dag skulle det være Catherine, familiens yngste, som skulle skulke antropologistudiene for å støtte Magda. «Wheelie vil i alle fall være glad for å se meg,» sa Magda til sitt eget duggslørete speilbilde på badet. Og det var ikke til å komme fra at Catherines konstante munterhet ville hjelpe henne gjennom dagen. Magda ble urolig av for mye isolasjon. Hun hadde vokst opp som den yngste av fire barn som var aldersmessig tett samlet, og siden hadde først studenthybler og deretter sykehuslivet vennet henne til å ha folk rundt seg. Blant de mange grunnene hun hadde til å være takknemlig overfor Jay, var bergingen fra ensomheten den sterkeste.

Magda samlet det gulbrune håret i en stilig frisyre; håndgrepene var dyktige og automatiske. Hun så seg skjønnsomt i speilet, forundret over at hun fortsatt så ut som den samme gamle Magda. Det samme åpne uttrykket, det samme direkte blikket, de samme rette linjene i munnen. Virkelig forbløffende.

En liten lokk løsnet fra hårspennene og krøllet seg over pannen. Hun husket et vers fra barndommen, et som alltid hadde fått Catherine til å fnise.

Det var en pikelill

Som hadde en krøll så vill

Ned over pannen og smilet.

Og når hun var snill

Var hun riktig, riktig snill.

Men når hun var slem, var hun riktig, riktig ille.

Så lenge Magdalene Newsam kunne huske, hadde hun vært riktig, riktig snill.

Men nå var hun det ikke.

3

Emne: Morgenrød tirsdag

Dato: 23. mars 2010 09:07:29 GMT

Fra: cflint@mancit.ac.uk

Til: lisak@arbiter.com

God morgen. Solen skinner her. Da jeg åpnet døren i dag, så jeg et puff av blå iriser som ikke var der i går. Fordrev nesten den dystre vissheten om at jeg skal holde øye med 120 jusstudenter og passe på at de ikke jukser på eksamenen i eiendomsoverdragelse. Men ikke helt. Hver eneste lille drittjobb jeg må svelge nå, får meg til å tenke på hva jeg egentlig burde gjøre. Det jeg er utdannet til. Det jeg er best til.

Underlig pakke på frokostbordet i morges, poststemplet i Oxford og uten følgeskriv. Er dette ment som en morsomhet fra din side? I så fall må du forklare meg vitsen. De godt innpakkede poengene dine – jeg oppfatter dem ikke alltid.

Skulle ønske jeg var i Oxford; vi kunne gått fra Folly Bridge til Iffley og sagt de tingene vi ikke skriver ned. Kanskje jeg til og med ville sunget for deg.

Kjærlig hilsen Charlie

Sendt fra min iPhone

Emne: Re: Morgenrød tirsdag

Dato: 23. mars 2010 09:43:13 GMT

Fra: lisak@arbiter.com

Til: cflint@mancit.ac.uk

Hei, Charlie

<Solen skinner her> men dessverre ikke her, så selv om du hadde vært i Oxford, måtte vi funnet på noe mer tiltalende enn en fuktig elvemarsj. Men jeg kan ikke tenke meg at vi ville fått noen problemer med det. Du klarer alltid å muntre meg opp, selv på grå dager.

<et puff av blå iriser> med slik lyrikk i ermet burde du kanskje anmode om arbeid ved forfatterfakultetet. Alle romanene som skrives om seriemordere og profilering – du har spesielle forutsetninger der, du kan lære dem å gjøre det riktig. Stakkars deg. Lyrikere burde ikke behøve å sitte eksamensvakt!

<Underlig pakke> har dessverre ikke noe med meg å gjøre. Du må ha en annen hemmelig beundrer her i intrigenes høyborg. Hva inneholdt pakken, da?

Ikke stort å rapportere her. I formiddag skal jeg etter forutsetningene jobbe med Programmet. Da jeg opprinnelig fikk ideen til «Jeg Er Ikke Bra, Du Er Ikke Bra, Slik Takles Sårbarhet», ante jeg ikke at det skulle komme til å fullende livet mitt.

Tenker på deg. Skulle ønske vi kunne stikke av og leke.

LKx

Tema: Det er et mysterium

Dato: 23. mars 2010 13:07:52 GMT

Fra: cflint@mancit.ac.uk

Til: lisak@arbiter.com

1 av 2

En annen hemmelig beundrer? Tror jeg neppe. :–} Én ville uansett være mer enn nok, bare det var den rette. Hvis den ikke er fra deg, hvem er den da fra? De eneste andre jeg «kjenner» i Oxford er de få gjenværende av lektorene ved St Scholastica's som underviste meg, og jeg kan ikke forestille meg hvorfor noen av dem skulle sende meg en pakke avisutklipp om en drapssak som er oppe i retten akkurat nå. Med mindre noen svever i den vrangforestilling at saken skulle interessere meg på grunn av tilknytningen til Schollie? I så fall må det være noen som ikke er særlig klar over min nåværende status som varg i veum i den kliniske psykiatriens verden.

Jeg har scannet inn et par av artiklene til orientering. Bare så du får vite hva jeg snakker om.

Håper det går bra med seminarprogrammet. Jeg skjønner ikke hvor du henter overskuddet fra. Hvis det ender med at jeg lærer studenter å gjøre det jeg gjorde best før, skal jeg sende dem på helgekursene dine for å lære å utvikle empati.

Synd med været.

Kjærlig hilsen Charlie

2 av 2

Fra Daily Mail

HARD MEDFART FOR BRUDGOM

To vidunderbarn fra London myrdet kompanjongen sin den dagen han giftet seg, og nøt så en natts vill sex sammen, ble det sagt i retten i går.

Det onde paret knuste Philip Carlings skalle, og lot ham så ligge og drukne bare noen meter fra hageselskapet ved Oxford-universitetet der bryllupet hans ble feiret, fikk retten høre.

Sjokkerte bryllupsgjester på en romantisk spasertur langs elven fant brudgommens lik drivende ved brygga hvor universitetets elvebåter lå fortøyd. Blod fra den knuste skallen farget vannet.

Paul Barker, 35, og Joanna Sanderson, 34, er siktet for drap og bedrageri. De eide et spesialtrykkeri i kompaniskap med offeret, noe som ga dem adgang til konfidensielle kommunale opplysninger. Carling, 36, hadde angivelig truet med å avsløre Barker og Sanderson som snedige svindlere som melet sin egen kake gjennom innsidehandel.

Aktoratet hevder at de to medsammensvorne gjorde ende på ham få timer etter at han ble gift i juli i fjor, for så å gjøre natten til en orgie av høylytt sex.

Carlings enke, Magdalene, 28, var i retten i går da aktor Jonah Pollitt redegjorde for det dobbeltspillet ektemannens kompanjonger gjennomførte under bryllupet ved St. Scholastica's College i Oxford.

Mens venner og familie av det lykkelige paret feiret med champagne og røkelaks, myrdet det hjertekalde paret brudgommen. Carling ble borte kort før han og hans kone skulle legge ut på bryllupsreisen til Vestindia.

Retten fikk høre hvordan Carling hadde presentert Barker og Sanderson for hverandre for tre år siden. De innledet raskt et forhold. Et år senere sa Sanderson opp sin handelsbankstilling og begynte i Carling og Barkers selskap som salgs- og markedssjef.

Like etterpå begynte ifølge aktoratet de bedrageriene som kan ha svindlet investorer for hundretusener av pund. Forbindelser av Sanderson ble brukt til å tilrettelegge de griske aksjetransaksjonene. Philip Carling ble holdt i uvitenhet. Å oppdage sannheten kostet ham livet.

Rettssaken fortsetter.

Fra The Guardian

INNSIDEHANDEL AVSLØRT

To ledere for et trykkeri som har spesialisert seg på konfidensielle dokumenter i forbindelse med kommunale overtakelser, har brukt sine innsidekunnskaper til å gjennomføre en serie bedragerier som har innbrakt dem hundretusener av pund uten at kompanjongen deres var klar over det, fikk en domstol høre i går.

Paul Barker, 35, og Joanna Sanderson, 34, står for retten ved Old Bailey-domstolen, tiltalt for svindel og for drap av sin kompanjong Philip Carling, som truet med å melde dem for finansielle kontrollorganer og for politiet. Carling, 36, ble drept få timer etter at han giftet seg, med bryllupsfeiringen i full gang like ved.

I går, da kriminalinspektør Jane Morrison ved bedrageriavsnittet vitnet for aktoratet, sa hun til retten at sammensvergelsen var kommet for en dag takket være opplysninger fra myrdedes enke.

Da Magdalene Carling og en venninne gikk gjennom avdødes personlige eiendeler etter det tragiske dødsfallet, kom det frem en minnepinne som inneholdt nærmere beskrivelser av Barker og Sandersons bedragerier, foruten klargjorte brev til Handels- og Industridepartementet og politiet med redegjørelser for innsidehandelen og Mr. Carlings ønske om å renvaske sitt navn, selv om dette skulle kreve angivelse av kompanjongene.

«Brevene uttrykte,» sa kriminalinspektør Morrison, «hvor sjokkert han var over å oppdage hva kompanjongene hans hadde holdt på med. Han nevnte bryllupet og skrev at han ville gå inn i ekteskapet med rent rulleblad. Så vidt vi kan bringe på det rene, ble han drept før brevene ble sendt; dette som en del av Barkers og Sandersons forsøk på å dekke sine handlinger.»

På vegne av de tiltalte spurte forsvarsadvokat Ian Cordier om det kunne tenkes at Mr. Carling kunne unngått å kjenne til så store bedragerier i et så lite firma, der han også var medeier.

Kriminalinspektør Morrison sa at slik ansvaret var strukturert etter Ms. Sandersons inntreden i firmaet, var det svært lite sannsynlig at Mr. Carling kunne avdekket det som foregikk i forbindelse med virksomhetens normale drift. Bedrageriene hadde ikke vært spesielt snedige eller innviklede, tilføyde hun, men det var åpenbart at Mr. Carling ikke var innblandet i den delen av driften.

Rettssaken fortsetter.

Fra Daily Mirror

KYNISKE MORDERE ELSKET I TIMEVIS

To bedriftsledere som står tiltalt for å ha drept kompanjongen sin samme dag som han giftet seg, brukte natten etter hans død til høylytt sexlek, ble det sagt ved Old Bailey i går.

Steven Farnham, gjest under det fatale bryllupet til Philip og Magdalene Carling, bodde på hotellværelset ved siden av det som ble brukt av de siktede, Paul Barker (35) og 34-årige Joanna Sanderson.

«Det var en direktedør mellom de to rommene, så lyddempingen var ikke den beste,» uttalte han. Paul og Joanna henga seg helt åpenbart til sex, svært høylytt og over en periode på et par timer.

«Jeg reagerte sterkt på det. Philip var brutalt blitt myrdet bare noen timer tidligere. Paul og Joanna var ikke bare kompanjongene hans. De skulle være hans beste venner. Men de lot ikke til å sørge i det hele tatt.»

Da forsvaret spurte om elskov ikke var en vanlig livsbekreftelse etter at et dødsfall har funnet sted, svarte Mr. Farnham som følger: «Jeg er aksjemekler, ikke psykolog. Det eneste jeg kan si, er at jeg ble knust over Philips død. Elskov var det siste jeg kunne tenke meg. Og de skulle stå Phil svært nær, så jeg forstår ikke hvordan de kunne opptre som om alt var normalt og ingenting var skjedd.»

Aktoratet påstår at Sanderson og Barker drepte kompanjongen sin under bryllupet hans ved St. Scholastica's College i Oxford, slik at han ikke kunne avsløre den ulovlige innsidehandelen som de hadde tjent en formue på.

Rettssaken fortsetter.

Emne: Re: Det er et mysterium

Dato: 23. mars 2010 14:46:33 GMT

Fra: lisak@arbiter.com

Til: cflint@mancit.ac.uk

Hei, Charlie

Fascinerende greier. Jeg er glad jeg har sluttet å lese aviser! Men for deg må det være ganske forvirrende å få alle disse merkelighetene i posten. For et interessant liv du fører. Du synes vel at jeg er forferdelig kjedelig i forhold.

<Hvis den ikke er fra deg, hvem er den da fra?>

Jeg kan ikke fri meg fra mistanken om at du ser på dette gjennom feil ende av teleskopet. Hvis pakken kom fra en som var interessert i deg rent faglig, ville den vel ha blitt sendt til universitetet? Jeg tror dette er noe som er forbundet med deg personlig. Og da vil jeg anta at det har noe med det gamle colleget ditt å gjøre. Hvem som helst med tilknytning til Schollie kunne fått tak i privatadressen din gjennom studentkontoret, ikke sant?

En av de tingene jeg har lært i mitt eget virke, er at nesten ingen av oss mestrer kunsten å stille det rette spørsmålet. Kanskje du skal tenke gjennom hva korrespondenten din har latt være å sende? Jeg liker alltid det svaret som mangler.

Jeg har tre klienter til personlig samtale i ettermiddag. Kollegene sier at jeg bør trappe ned denne kvinne-til-kvinneterapien nå som programmet går så fint, men jeg vet ikke. Jeg liker fortsatt følelsen det gir å gjøre et vellykket inngrep i et annet menneskes tilværelse. Det vet jeg at du forstår, selv om de ikke lar deg gjøre det akkurat nå.

Vi snakkes i morgen.

LKx

4

Mor forsvant da jeg var seksten. Det var det beste som kunne skjedd meg.

Når jeg sier dette høyt, ser folk skjevt på meg, som om jeg har brutt et fundamentalt tabu. Men det er sant. Jeg skjuler ingen komplisert sorgreaksjon.

Mor forsvant da jeg var seksten. Vokterne hadde gått fra fengselet uten å låse døren. Og jeg kom mysende ut i solskinnet.

Jay Stewart lente seg tilbake og leste det hun hadde skrevet, med hodet kritisk på skakke. Teksten gjorde akkurat det den burde, tenkte hun. Fengslende og interessant. Ta boken fra billigbordet og les den baksideteksten, så kunne du ikke unngå å få lyst til å lese videre. Det var hemmeligheten med å få kundene til å skille seg ad med pengene. Lett å forstå, vanskelig å gjøre. Men hun hadde gjort det én gang allerede; hun kunne klare det om igjen.

Da Jay bestemte seg for å skrive sin første bok, hadde hun gjort det hun alltid gjorde. Undersøkelser og atter undersøkelser. Det var nøkkelen til ethvert vellykket foretagende. Sjekke markedet. Vurdere motstanderne. Være klar over de potensielle fallgrubene. Så var det bare å satse. Forberedelser er aldri trenering. Det var en av de viktigste overheadtransparentene i foredragene hennes. Hun hadde alltid vært stolt over å si at hun aldri hadde kastet seg hodestups ut i noe.

Det var bare én av de tingene som ikke stemte lenger.

Ikke at hun ville innrømme en så fundamental forandring overfor noen andre enn seg selv. Uken i forveien, da litteraturagenten ba henne på lunsj og fortalte at forlaget hennes fristet dem med en ny kontrakt, la Jay an på å virke så forsiktig og nøytral som mulig. «Jeg trodde bunnen hadde falt ut av markedet for dystre memoarer da finanskrisen kom,» hadde hun sagt da Jasper brakte saken på bane midt i den pirkete forretten, som besto av kamskjell med mangosalsa og bønneskudd. Mens Jay ventet på at Jasper skulle formulere et svar, stirret hun på maten og lurte på når det egentlig var blitt umulig å finne enkle, vel tilberedte retter på dyre restauranter.

«Det gjorde den også.» Jasper strålte mot henne, som om han var læreren og Jay var yndlingseleven. «Det er derfor de vil ha noe nytt fra deg. Triumf over motgang, det er det de er interessert i. Og du, unge dame, ligger godt an til å bli selve sinnbildet på triumf over motgang.»

Han var inne på noe, det kunne ikke Jay benekte. «Hmm,» sa hun og dissekerte et kamskjell før hun spiddet en puslete bit på gaffelen og stakk den i munnen. Et påskudd til å la være å si mer før hun hadde hørt mer.

«Historien din er en inspirasjon,» drev Jasper på; det magre, vaktsomme ansiktet hans var vennligere enn det pleide. «Og den inngir håp. Leserne kan identifisere seg med deg fordi du ikke er født med en sølvskje i munnen.»

Jay svelget, hevet et øyenbryn og smilte. «De eneste sølvskjeene jeg så da jeg var liten, var slike søte, små kokainskjeer som mors venner hadde i kjede rundt halsen. Ikke mange av leserne mine kommer fra det universet heller.»

Jasper satte opp et avmålt, profesjonelt smil. «Nei, antakelig ikke. Men markedsundersøkelsene til forlaget ditt viser at leserne føler seg nært knyttet til deg. De føler at de kunne vært deg, om forholdene hadde vært litt annerledes.»

Ikke tale om. Ikke i en million kvanteunivers. «Tangeringer,» sa Jay med oppmerksomheten på tallerkenen. «Forholdene i mitt univers berører utkanten av tilværelsen deres på såpass mange punkter at de føler en slags skrøpelig tilknytning. Jeg skjønner hvordan det fungerte med elendighetsmemoarene. Leserne kan legge seg til rette under dynen, vel tilfreds over at de har sluppet unna nedturen til de helvetene mor slepte meg gjennom de første seksten årene jeg levde.» Hun trakk pusten brått og hørte hvordan den pep mellom tennene. «Men triumf over motgang? Blir ikke det som å gni snuten deres i svineriet?»

Jasper rynket pannen. «Jeg vet ikke riktig om jeg skjønner hva du mener.» På et vis hadde han greid å få i seg hele porsjonen med rovgrisk effektivitet før Jay var mer enn tredjedelsveis i sin. Det var en av grunnene til at Jay hadde valgt Jasper som agent da hun valgte å skrive elendighetsmemoarene. Hun likte å ha folk med appetitt på sitt parti.

«Forherdet ga dem sjansen til å synes synd på meg. Til å glede seg over at de hadde sluppet unna det jeg gjennomgikk. Men en fortelling om hvordan jeg gjorde det skarpt ved Oxford, startet et vellykket internettfirma og solgte det før boblen sprakk, for så å grunnlegge et nisjeforlag mens jeg ristet bestselgende elendighetsmemoarer ut av ermet … Tja, jeg føler at jeg bare ville gi dem en serie grunner til å hate meg. Og det er ingen oppskrift på å selge bøker, Jasper.»

«Du skulle bare vite,» sa han med en tone like tørr som chablisen de drakk. «De som kjenner til slike ting, sier at bokkundene liker å lese om folk av sin egen type som har gjort det godt.»

Jay ristet på hodet. «Det er åndsfattig berømmelse de liker å lese om. Talentløse blærer som gjør hva som helst for å figurere i et kjendisblad. Idioter som tror at en opptreden i et talentprogram er toppen av hva et menneske kan oppnå. Det er folk av deres egen type. Jeg er ikke av deres type.»

«Men du er god til å late som om du er det.»

«Bare innen visse grenser. Så har vi disse lesbegreiene. Ved å avslutte boken der jeg gjorde, klarte jeg å holde tenåringslengselen min mer eller mindre utenfor rampelyset. Men hvis jeg skal skrive om Oxford og tiden etterpå – da skjønner jeg ikke riktig hvordan jeg kan unngå det.»

Jasper trakk på skuldrene. «Verden er ikke som før, jenta mi. Lesber er kule nå. Tenk på Sandi Toksvig, Sam Ronson, Maggi Hambling, Sarah Waters.»

«Du vil likevel ikke at datteren din skal gifte seg med en slik.» Hun fullførte forretten og la bestikket pent samlet på tallerkenen. «I beste fall vil de synes at jeg er en heldig jævel.»

«Det vil de i alle fall hvis de får vite størrelsen på forskuddet,» sa han og ble smal i blikket av fryd. «Halvannen ganger så mye som vi fikk for Forherdet. Og det er ikke dårlig i et flatt marked.»

Kelneren, kledd i en designerdress som åpenbart hadde kostet mer enn Jays antrekk, kom og fjernet tallerkenene. «Tror du de bare ansetter folk som passer i dressene?» bemerket hun åndsfraværende mens kelneren spradet mot kjøkkenet igjen.

Jasper ignorerte spørsmålet og fortsatte tappert med overtalelsene. «Men nå er du et TV-fjes også. Helt siden de begynte å invitere deg som gjesteinvestor på White Knight, har du vært høyprofilert.»

Jay skulte som en misfornøyd tenåring. «Og det var siste gang jeg lot deg overtale meg til noe mot bedre vitende. Fordømte White Knight. Jeg kan knapt kjøpe en pakke spagetti på et supermarked uten at noen prøver å legge frem en eller annen strålende forretningsidé for meg.»

«Ikke spill grinebiter. Du nyter oppmerksomheten.»

«Jeg er en grinebiter.» Jay gjorde et opphold mens kunstferdig danderte skiver av lyserødt lammekjøtt, omgitt av pene hauger puy-linser ispedd velskårne miniatyrutgaver av rotgrønnsaker, ble stilt foran dem på massive porselenstallerkener. «Jeg mente det jeg sa her om dagen. Jeg vil ikke være med på White Knight flere ganger.»

Hun så hvordan Jasper bet i seg frustrasjonen. «Greit,» sa han, anspent både i smilet og i tonen. «Jeg synes du er sprø, men det er greit. Men kan du ikke i stedet gjøre noe som gir meg et legitimt påskudd til å holde alle på armlengdes avstand? 'Dessverre, hun skriver. Hun har en frist å overholde.' Dessuten vet du godt at du likte arbeidet med å skrive Forherdet. Og du oppdaget at du hadde anlegg for å skrive memoarer.»

Jay kunne ikke benekte at hun likte tanken på at Jasper skulle be verden dra pokker i vold. Stenge døren og holde barbarene ute mens hun henga seg til kjærligheten. Hun visste nok om forløpet i slike forhold til å forstå at stormen av følelsesmessig og seksuell intensitet mellom henne og Magda ganske snart ville forta seg. En kunne ikke utsette det første, heftige bruset til en fikk sjansen til å sette av tid på kalenderen. Det kom og gikk etter sin egen timeplan. Og dette hadde kommet så øyeblikkelig, så uventet og så uberegnelig at det var nærliggende å frykte at det ville forsvinne like brått, selv om det var vanskelig å tenke seg hvordan det kunne forta seg så lenge Magdas skjønnhet fikk hjertet hennes til å slå salto hver gang hun så henne. Det kunne bare være fordelaktig å ha et påskudd til å gjemme seg for verden slik at hun kunne knytte Magda tettere til seg. Det fikk våge seg at boken ikke kom til å skaffe henne noen venner i det lange løp. Venner hadde hun nok av.

Hun sukket. «Jaja, så får jeg gjøre det, da,» sa hun, mer motstrebende enn takknemlig.

Jaspers smil var utilslørt fryd. «Dette skal du ikke angre på.»

«Det håper jeg for din skyld at jeg ikke vil gjøre. Du vet hvor mye guffent som skjer med dem som stryker meg mot hårene.» Uhyggen hang i luften en liten stund, så smilte Jay. «Jeg bare fleiper, Jasper,» sa hun.

Smilet hans var et vaklende ekko av hennes.