Wilbur Smith

De som er i storm og fare

Oversatt av Henning Kolstad

Wilbur Smith

De som er i storm og fare

Oversatt av Henning Kolstad

Denne boken tilegnes

MOKHINISO

Dronningen av mitt hjerte

Uten hennes kjærlighet og

oppmuntring ville den kanskje aldri

blitt skrevet.

Du evig sterke Gud og Far,

som alt i dine hender har,

som over havets dyp har makt,

og grenser for dets vei har lagt

– vær nær hos dem som vi har kjær,

når de i storm og fare er!

Khamsinen hadde blåst i fem døgn nå. Støvskyene veltet mot dem over ørkenens dystre flater. Hector Cross hadde en stripet keffiyeh svøpt om halsen og ørkenbriller over øynene. Det korte, mørke skjegget beskyttet mesteparten av ansiktet, men feltene av ubeskyttet hud føltes som om de ble raspet hudløse av piskende sandføyk. Selv gjennom vindens buldring oppfattet han den pulserende lyden av helikopteret som nærmet seg. Ingen av karene rundt ham hadde hørt det ennå, det visste han uten å se på dem. Han ville blitt flau hvis han ikke hadde vært den første. Selv om han var ti år eldre enn de fleste av dem, måtte lederen være den skarpeste og den raskeste. Så rørte Uthmann Waddah litt på seg og kikket på ham. Hector kvitterte med et nesten umerkelig nikk. Uthmann var en av hans mest betrodde menn. De hadde vært venner i mange år, helt siden den gangen Uthmann trakk Hector ut av en brennende bil under ild fra snikskyttere i en gate i Bagdad. Selv da hadde Hector vært mistenksom fordi Uthmann var sunni-muslim, men etter hvert hadde mannen vist seg verdig. Nå var han uunnværlig. Blant alle sine andre gode egenskaper hadde han undervist og drillet Hector til han snakket nesten perfekt arabisk. Det ville kreve en dyktig forhører å avsløre at Hector ikke hadde språket som morsmål.

Høyt over dem falt solen slik at en uhyrlig fordreid skygge av helikopteret ble kastet mot skybankene som et lysbildeshow, så da den store russiske MIL-26 i Bannock Oils dyprøde og hvite fargeskjema kom ut i klar luft, virket den sped i forhold. Synlig ble den først da den var hundre meter over landingsplassen. I og med den enslige passasjerens betydning, hadde Hector kalt opp piloten mens han fortsatt var på bakken i Sidi el Razig, selskapets base ved kysten der oljerørledningen endte, og beordret ham til å la være å fly i disse forholdene. Kvinnen hadde gitt kontraordre, og Hector var ikke vant til å bli motsagt.

Selv om de ennå ikke hadde truffet hverandre, var forholdet mellom Hector og kvinnen kinkig. Strengt tatt var han ikke hennes ansatte. Han var eier av «Cross Bow Security Limited». Selskapet var imidlertid kontrahert til Bannock Oil for å bevokte installasjonene og personellet deres. Gamle Henry Bannock hadde håndplukket Hector blant de mange vaktselskapene som ivret etter å ha ham som oppdragsgiver.

Helikopteret gikk forsiktig ned på plattingen, og da døren i skroget gled opp, gikk Hector frem og møtte kvinnen for første gang. Hun kom frem i døråpningen, men stanset der og så seg om. Hector måtte tenke på en leopard som balanserte på en høy grein i et marulatre og studerte sitt bytte før den kastet seg over det. Han mente at han kjente henne godt nok av omtale, men i levende live var hun ladet med slik makt og eleganse at han ble overrumplet. I forbindelse med undersøkelsene sine hadde han studert hundrevis av fotografier av henne, lest bunker av presseomtale og sett mange timer med videoopptak. De eldste bildene av henne var fra Centre Court i Wimbledon, hvor hun ble slått av Navratilova i en hardt utkjempet kvartfinale, eller tre år senere, da hun tok imot kvinnesinglepokalen i Australian Open i Sydney. Enda et år senere kom bryllupet med Henry Bannock, lederen for Bannock Oil, en fargerik milliardær og forretningsmagnat som var trettien år eldre enn henne. Etterpå kom bilder av henne og ektemannen som pratet og lo med statsoverhoder, eller med filmstjerner og andre personligheter fra underholdningssektoren, på fasanjakt på Sandringham-landstedet som gjester av Hennes Majestet og Prins Philip, eller på ferie i Det karibiske hav med yachten sin, Amorous Dolphin. Videre var det filminnslag hvor hun satt ved siden av ektemannen på podiet under selskapets årlige generalforsamling, og andre innslag hvor hun ordfektet mesterlig med Larry King på TV-programmet hans. Atskillig senere gikk hun i enkedrakt og holdt den nydelige unge datteren deres i hånden mens Henry Bannocks sarkofag ble lagt på plass i mausoleet på fjellranchen hans i Colorado.

Etter dette ble kampen hennes mot aksjonærene og banken og den usedvanlig giftige stesønnen frydefullt gjengitt i forretningspressen rundt om i verden. Da hun endelig klarte å fravriste den griske stesønnen rettighetene hun hadde arvet etter Henry, og overtok mannens plass som styreformann i Bannock Oil, falt Bannocks aksjeverdi bratt. Investorene forduftet, banklånene tørket ut. Ingen ville satse på en tidligere tennisspiller og sosietetspyntedukke som var blitt oljebaronesse. Men da hadde de ikke regnet med den medfødte forretningsteften hennes, eller den mangeårige læretiden under Henry Bannock, som var verd hundre embetseksamener. Som sirkuspublikum i Rom ventet baktalerne og kritikerne hennes blodtørstig på at hun skulle bli spist av løvene. Men så var det at hun til alles skuffelse innførte Zara Åtte.

Bladet Forbes prydet forsiden med et bilde av Hazel i hvit tennisdrakt, med en racket i høyre hånd. «Hazel Bannock utklasser konkurrentene,» sto det i overskriften. «Rikeste oljefunn på seksti år. Hun overtar kappen til mannen sin, Henry den store.» Og artikkelen begynte slik:

På den karrige landsbygda i et fattig og gudsforlatt lite emirat som heter Abu Zara, ligger et oljefelt som i sin tid tilhørte Shell. Feltet ble pumpet tørt og forlatt i perioden rett etter annen verdenskrig. I nesten seksti år hadde det ligget glemt. Det var inntil Mrs Hazel Bannock kom inn i bildet. Hun overtok konsesjonen på feltet for noen skarve millioner dollar, og forståsegpåerne dultet til hverandre og flirte overbærende. Uten å bry seg om protestene fra sine rådgivere brukte hun mange flere millioner på å drive et konisk bor ned i en liten geologisk uregelmessighet i nordkanten av feltet; en uregelmessighet som man med de primitive leteteknikkene seksti år tidligere hadde vært tolket som en utløper fra hovedforekomsten. Den gangen hadde geologene vært enige om at oljen i dette området for lengst hadde sivet inn i hovedforekomsten og var blitt pumpet til overflaten, slik at hele feltet ble liggende tørt og verdiløst.

Men da Mrs Bannocks bor trengte gjennom den harde saltstokken og inn i selve diapiren, et enormt underjordisk kammer hvor oljeforekomstene var blitt innestengt, tordnet gassovertrykket opp gjennom borehullet med slik kraft at det skjøt ut nesten åtte kilometer stålbor som tannpasta fra tuben, og så ga hullet utblåsning. Utsøkt råolje sprutet hundre meter til værs. Omsider ble det tydelig at de gamle Zara-feltene 1 til 7, som Shell hadde nedlagt, bare utgjorde en brøkdel av de totale oljeforekomstene. Det nye reservoaret lå på 6665 meters dyp og inneholdt anslagsvis 5 milliarder fat utmerket, lett råolje.

* * *

Da helikopteret tok bakken, senket maskinisten stigen og gikk ut, så strakte han seg opp for å hjelpe den celebre passasjeren. Hun ignorerte hånden hans, hoppet den drøye meteren ned til bakken og landet like lett som leoparden hun liknet så sterkt på. Hun var kledd i en elegant skreddersydd safaridress i kaki, med semskede ørkenstøvler på beina og et fargesprakende Hermès-skjerf om halsen. Det tykke, gylne håret, som var varemerket hennes, hang utslått og pisket i khamsinen. Hvor gammel kunne hun være, undret Hector. Ingen visste det med sikkerhet. Hun så ut til å være i trettiårsalderen, men måtte være minst førti. Et kort øyeblikk trykket hun hånden Hector rakte frem; grepet var skjerpet av mange hundre timer på tennisbanen.

«Velkommen til Zara 8, frue,» sa han. Hun spanderte bare et raskt blikk på ham. Øynene hadde en blåtone som minnet ham om solskinn som strålte gjennom veggene i en isgrotte på høyfjellet. Hun var atskillig mer tiltalende enn bildene hadde gitt ham inntrykk av.

«Takk, major Cross,» kvitterte hun rolig. Igjen forbauset hun ham ved å vite navnet hans, men så husket han at hun aldri overlot noe til tilfeldighetene; det var hun kjent for. Hun måtte ha gransket hver eneste av de mange titalls lederne hun kunne regne med å treffe under første besøk på det nye oljefeltet sitt.

I så fall burde hun visst at jeg ikke bruker den militære tittelen min lenger, tenkte han, men så slo det ham at hun antakelig visste det, og at hun terget ham med vilje. Han undertrykket det bistre smilet som steg til leppene.

Av en eller annen grunn liker hun meg ikke, og det gjør hun ikke noe forsøk på å skjule, tenkte han. Denne damen er som et av oljeborene hennes – bare stål og diamanter. Men hun hadde allerede vendt seg bort fra ham for å hilse på de tre mennene som tumlet ut av en stor, sandfarget Hummer som stoppet ved siden av henne. De dannet et servilt velkomstgeledd og smilte og vred seg som valper. Hun håndhilste på Bert Simpson, den daglige lederen hennes.

«Jeg er lei for at det varte så lenge før jeg kom på besøk, Simpson, men jeg har vært litt opphengt på kontoret.» Hun ga ham et raskt, strålende smil, men ventet ikke på svaret hans. Hun gikk videre og hilste i rask rekkefølge på teknisk sjef og den fremste geologen.

«Takk, mine herrer. La oss nå komme i ly for denne leie vinden. Vi får tid til å bli bedre kjent senere.» Stemmen hennes var dempet og melodiøs, men tonefallet var skarpt og klart sørafrikansk. Hector visste at hun var født i Cape Town, og at hun ikke var blitt amerikansk statsborger før hun giftet seg med Henry Bannock. Bert Simpson åpnet passasjerdøren på Hummeren, og hun satte seg inn. Da Bert hadde tatt plass bak rattet, var Hector i eskortestilling i den andre Hummeren rett bak ham. En tredje Hummer kjørte i spissen. Alle bilene hadde emblemet med en middelaldersk armbrøst lakket på dørene. Uthmann var i den første, og han førte den lille konvoien ut på anleggsveien som gikk langs den mektige, blanke pytonslangen av en rørledning som førte dyrebart griseri over hundre og femti kilometer ned til tankskipene som lå og ventet. Da de kjørte videre, dukket oljeriggene frem fra den gule disen på begge sider; geledd på geledd som skjeletter av en tapt avdeling krigere. Før de kom til den tørre wadien, svingte Uthmann av fra veien, og de kjørte opp på en gold bergrygg, sotsvart som om den var svidd av brann. Hovedbygningskomplekset lå øverst på høyden.

To Cross Bow-vakter i stridshabitt åpnet porten, og de tre Hummerne raste gjennom. Bilen med Hazel Bannock skilte lag med formasjonen, kjørte gjennom komplekset og stanset utenfor den kraftige dobbeltdøren som førte inn til ledelsens klimaregulerte luksuslokaler. Hazel ble feid inn gjennom døren av Bert Simpson og seks uniformerte tjenere. Døren lukket seg tungt bak dem. Hector følte at noe manglet etter at de var forsvunnet – selv khamsinen hylte mindre rasende – og da han stanset ved inngangen til Cross Bow-hovedkvarteret og kikket opp på himmelen, så han at støvskyene ganske riktig begynte å løse seg opp og synke sammen.

Inne på sitt eget rom tok han av seg vindbrillene og viklet keffiyehen løs fra halsen. Så vasket han skitten av hendene og ansiktet, skvettet lindrende dråper i de blodskutte øynene og studerte ansiktet sitt i veggspeilet. Den korte, mørke skjeggstubben ga ham et pirataktig preg. Huden over var brunet mørk av ørkensolen, bortsett fra det sølvgrå såret over høyre øye, der et bajonettstøt hadde blottlagt skallebeinet for mange år siden. Nesen var stor og keiserlig. Øynene hadde en kjølig og stødig grønntone. Tennene var svært hvite, rovdyraktig hvite.

«Det er det eneste fjeset du kommer til å få noen gang, min gode Hector, men du har likevel ingen plikt til å like det,» mumlet han, og så svarte han seg selv: «Men takk og pris for alle damene som er mindre kritisk innstilt.» Han lo dempet og gikk inn i operasjonssentralen. Surret av samtaler døde ut da han kom inn. Hector stilte seg på podiet og betraktet de tilstedeværende. Disse ti var laglederne hans. Hver av dem kommanderte en gruppe på ti mann, og han følte en liten kribling av stolthet. Dette var de garvede, herdede krigerne som hadde lært sitt fag i Kongo og Afghanistan, i Pakistan og Irak, og på andre blodige marker rundt om i vår onde verden. Det hadde tatt ham lang tid å samle dem. De var en forferdelig gjeng av fordervede syndere og forherdede drapsmenn, og han holdt av dem som sine egne brødre.

«Hvor er kloremerkene og bittene, sjef? Du vil ikke si at du slapp uskadd fra henne?» ropte en av dem. Hector smilte tolerant og ga dem et minutt til å servere den grove humoren sin og roe seg, så løftet han hånden.

«Mine herrer – ikke ta den tiltalen for bokstavelig, mine herrer – vi har nå ansvar for en dame som vekker grisk oppmerksomhet hos alle banditter fra Kinshasa til Bagdad, fra Kabul til Mogadishu. Hvis hun blir utsatt for noe ille, skal jeg personlig gjelle den mannen som lot det skje. Det lover jeg på tro og ære.» De visste at dette ikke var noen tom trussel. Latteren ebbet ut, og de senket blikket da han så uttrykksløst på dem i noen sekunder etter at tausheten hadde senket seg. Til slutt tok han pekestokken fra skrivebordet foran seg, snudde seg mot det store flyfotoet av oljefeltet på veggen bak seg og satte i gang med den siste orienteringen. Han delegerte oppgaver til dem og styrket sine tidligere ordrer. Han ville ikke ha noen uforsiktighet i denne jobben. En halv time senere snudde han seg mot dem igjen.

«Spørsmål?» Det kom ingen, så han sendte dem fra seg med en kortfattet ordre: «Er dere i tvil, så skyt først, og finn ikke på å bomme.» Han tok helikopteret og fikk piloten, Hans Lategan, til å fly ham langs rørledningen så langt som til Persiabukta. De gikk svært lavt. Hector satt i forsetet ved siden av Hans og speidet langs anleggsveien, så etter tvilsom aktivitet, fotspor etter uvedkommende eller hjulspor etter andre biler enn hans egne GM patruljepickuper eller teknikerteamene som vedlikeholdt rørledningen. Alle Cross Bow-agentene hans var kledd i støvler med umiskjennelig pilspissmønster på sålene, så selv fra denne høyden kunne Hector skille vennligsinnede spor fra spor etter mulige kjeltringer.

I løpet av Hectors tid som sikkerhetssjef hadde det allerede vært tre alvorlige sabotasjeforsøk ved Bannock Oils installasjon i Abu Zara. Ingen terroristgruppe hadde hittil tatt ansvar for disse handlingene, antakelig fordi ingen av forsøkene hadde lykkes.

Emiren av Abu Zara, fyrst Farid al Mazra, var en solid forbundsfelle for Bannock Oil. Selskapets virksomhet ga ham royaltyinntekter på flere hundre millioner dollar i året. Hector hadde bygget opp en sterk allianse med lederen for politiet i Abu Zara, fyrst Mohammed, som var svoger av emiren. Fyrst Mohammeds etterretning var sterk, og tre år tidligere hadde han gjort Hector oppmerksom på et forestående angrep fra sjøen. Hector og Ronnie Wells, områdekommandanten hans ved terminalen, kunne avskjære angriperne til sjøs med Bannocks patruljebåt, en tidligere israelsk MTB med gode fartsreserver og to 12,7 mm Browning-mitraljøser i baugen. Det var åtte terrorister ombord i den angripende dhowen, sammen med flere hundre kilo Semtex plastisk sprengstoff. Ronnie Wells var tidligere kommandersersjant i den britiske flåten, med enorm sjøerfaring og store ferdigheter i å manøvrere små angrepsfartøy. Han kom ut av mørket aktenfor dhowen og overrumplet besetningen totalt. Da Hector ropte i høyttaleren og ba dem overgi seg, svarte de med en byge av automatsalver. Den første serien fra Browningene detonerte Semtex-lageret i lasterommet på dhowen. Alle de åtte terroristene ombord dro samtidig til paradisets hage, og det ble igjen minimale spor av deres tidligere eksistens på jorden. Emiren og fyrst Mohammed ble henrykt over resultatet. De hadde sørget for at internasjonal presse og kringkasting ikke fikk ferten av episoden. Abu Zara var stolt av sitt ry som et stabilt, progressivt og fredsælt land.

Hector landet på terminalen i Sidi el Razig og var noen timer hos Ronnie Wells. Ronnie hadde som vanlig alt i fullkommen orden, og styrket Hectors tillit til ham. Etter møtet gikk de sammen ut dit hvor Hans ventet i helikopteret. Ronnie skottet skjevt på ham, og Hector skjønte akkurat hva som bekymret mannen. Om tre måneders tid ville Ronnie fylle sekstifem. Barna hadde for lengst mistet interessen for ham, og han hadde ikke noe hjem utenfor Cross Bow, kanskje bortsett fra Royal Hospital i Chelsea, om de hadde en aldershjemsplass til ham. Kontrakten hans med Cross Bow skulle fornyes noen uker før fødselsdagen hans.

«Ja, det var sant,» sa Hector. «Jeg har den nye kontrakten din på skrivebordet, Ronnie. Jeg burde tatt den med og fått deg til å undertegne den.»

«Takk, Hector.» Ronnie smilte, og den blanke issen skinte. «Men du er klar over at jeg fyller sekstifem i oktober?»

«Din gamle radd!» Hector smilte tilbake. «Og jeg som har gått de ti siste årene og trodd at du var tjuefem.» Han svingte seg opp i helikopteret, og de fløy tilbake like over den sanddekkede anleggsveien langs rørledningen. Khamsinvinden hadde feid veibanen som en flittig hushjelp, slik at selv sporene av ørkentrapper og oryxantilope fremsto tydelig. To ganger landet de slik at Hector kunne se nærmere på mindre selvfølgelige spor som kunne stamme fra uønskede fremmede. Men denne gangen viste sporene seg å være harmløse. De var satt av omstreifende beduiner som antakelig lette etter bortkomne kameler.

De landet for siste gang på stedet hvor det tre år tidligere hadde vært et bakholdsangrep iverksatt av seks ukjente personer som hadde infiltrert feltet fra sør. De hadde tilbakelagt hundre kilometer til fots gjennom ørkenen for å nå rørledningen. Da inntrengerne kom frem, gjorde de noe så uklokt som å angripe patruljebilen hvor Hector satt på i forsetet. Hector oppdaget noe mistenkelig oppe i siden på sanddynen som strakte seg langs veien.

«Stopp!» ropte han til sjåføren og klatret opp på biltaket. Han stirret opp på gjenstanden som hadde fanget oppmerksomheten hans. Den beveget seg igjen; en liten, glidende bevegelse som minnet om en rød slange. Det var den bevegelsen han først hadde lagt merke til. Men det var ingen røde slanger i denne ørkenen. Den ene enden av slangen stakk frem fra sanden, og den andre forsvant under de skrinne, hengende greinene på en tornebusk. Han studerte den omhyggelig. Busken var tett nok til å skjule en mann som lå bak den. Den røde gjenstanden liknet ikke noe han visste om i naturen. Så rykket det i den igjen, og da bestemte han seg. Han løftet karabinen til skulderen og skjøt en tre skudds salve inn i tornebusken. Opp spratt mannen som hadde ligget bak den. Han hadde turban og kappe, en AK-47 i rem over skulderen og en liten, svart boks i hendene. I boksen hang den tynne, røde ledningen.

«Bombe!» skrek Hector. «Dukk!» Mannen på sanddynen detonerte bomben, og med en tordnende eksplosjon steg en ruvende søyle av ild og støv mot himmelen hundre og femti meter foran bilen. Sjokkbølgen holdt på å feie Hector ned fra biltaket, men han spente imot og beholdt balansen.

Bombemannen var nesten øverst på sanddynen nå, han løp som en ørkengaselle. Hector var fortsatt blindet av eksplosjonen, og den første salven hans rørte opp sanden rundt araberens bein, men han løp videre. Hector summet seg og tok stødigere stand. Den neste salven hans streifet araberen over ryggen; støvet gjøv fra kjortelen der kulene slo inn. Mannen gjorde piruett som en ballettdanser og gikk over ende. Da så Hector hvordan de fem kumpanene hans bykset frem fra skjul blant ørkenbuskene. De passerte toppen av sanddynen og forsvant før han rakk å beskyte dem.

Hector sveipet blikket langs siden av sanddynen. Den strakte seg over fem kilometer både fremover og bakover fra der de befant seg. Langs hele lengden var den for bratt og løs til at bilen kunne ta seg opp der. Jakten måtte skje til fots, fant han ut.

«Fase to!» ropte Hector til karene sine. «Skarp jakt! Kom igjen!» Han hoppet ned fra bilen og førte de fire oppover sanddynen i springmarsj. Da de nådde toppen, var de fem opprørerne fortsatt samlet i en spredt gruppe der de løp over den flate saltsletten over en halv kilometer unna. Det forspranget hadde de skaffet seg mens Hector og karene hans måtte slite seg oppover siden av sanddynen. Hector så etter dem og smilte barskt.

«Stjernetabbe, kjære venner. Dere skulle løpt til hver deres kant. Nå har vi dere nydelig gruppert.» Hector visste med total sikkerhet at i en strak forfølgelse fantes det ikke en eneste araber her i verden som kunne løpe fra karene hans.

«Kom igjen, gutter. Ikke somle. Vi må nedlegge disse jævlene før solnedgang.» Det viste seg å ta fire timer; «disse jævlene» var en tanke hardere enn Hector hadde trodd. Men så begikk de sin siste feil. De gjorde holdt og front. De valgte et søkk i terrenget, en naturlig skanse med klar skuddlinje i alle retninger, og der la de seg i dekning. Hector kikket opp på solen. Den sto tjue grader over horisonten. Dette måtte de fullføre raskt. Mens karene hans tvang terroristene til å ligge lavt, ålet Hector seg frem til et punkt hvor han fikk bedre oversikt. Øyeblikkelig så han at han ikke kunne ta arabernes stilling frontalt. Da ville han miste de fleste av karene sine, om ikke alle. I ti minutter studerte han terrenget, og med soldatblikk oppdaget han det svake punktet. Bak den arabiske stillingen gikk en svært grunn bølge i terrenget, ikke dyp nok til å kunne kalles wadi eller donga, men den kunne muligens skjule en mann som ålet seg på magen. Hector myste mot den lave solen og anslo at fordypningen gikk førti skritt bak fiendens skanse. Han nikket tilfreds og vrikket seg tilbake dit hvor karene hans lå.

«Jeg skal ta meg bakom dem og kaste inn en granat. Angrip så snart den går av.» Hector måtte ta en stor omvei rundt fienden for å holde seg ute av syne for dem, og da han kom ned i dongaen, kunne han bare bevege seg svært langsomt for ikke å virvle opp støv og røpe seg. Karene hans sørget for at araberne måtte ligge svært lavt, de skjøt etter alt som rørte seg over kanten på søkket. Men da Hector kom til det punktet i dongaen som var nærmest søkket, hadde de antakelig bare ti minutter skytelys igjen før solen gikk ned under horisonten. Han reiste seg opp på kne, og med tennene dro han splinten ut av granaten han holdt i høyre hånd. Så spratt han opp og bedømte avstanden. Det var maksimalt langt hold. Førti eller kanskje femti meter å hive den tunge fragmenteringsgranaten. Han la skulderen og all sin styrke i kastet, og granaten fløy i en høy bue. Det var et godt kast, et av hans aller beste, men likevel falt granaten ned på kanten av søkket, og et øyeblikk så det ut til at den skulle bli liggende der. Men så rullet den fremover og ramlet ned blant de sammenkrøpne araberne. Hector hørte skrik da de skjønte hva det var. Han spratt på beina og trakk pistolen mens han styrtet frem. Granaten eksploderte øyeblikket før han kom til søkket. Han stoppet på kanten og kikket ned på blodbadet. Fire av bandittene var revet opp til blodige filler. Den siste hadde vært delvis skjult av kameratenes kropper. Ikke desto mindre hadde splinter trengt gjennom brystet hans og inn i lungene.

Han hostet opp klatter av frådende blod og slet med å trekke sitt siste sukk mens Hector sto over ham. Han kikket opp – og gjenkjente ham, til Hectors store forbauselse. Mannen snakket gjennom boblende blod, og stemmen var svak og snøvlende, men Hector skjønte hva han sa.

«Jeg er Anwar. Husk navnet, Cross, du herskersvinets svin. Gjelden er ikke gjort opp. Blodfeiden fortsetter. Andre vil komme.»

Nå, tre år senere, sto Hector på samme sted og grublet nok en gang over de ordene. Hvem var den dødssårede mannen? Hvordan hadde han kjent Hector? Til slutt ristet han på hodet, snudde seg og gikk tilbake til helikopteret, som sto med rotoren dreiende på lavt turtall. Han klatret ombord, og de fløy videre. Dagen gikk raskt mot slutten i ørkenheten, og da de kom tilbake til bygningskomplekset ved Zara 8, var det bare en time igjen til solnedgang. Hector brukte det siste dagslyset til å dra ut til banen og skyte hundre skudd med sin nimillimeters Beretta M9 og hundre med en Scarlett Colwell 70/90 automatkarabin. Alle karene hans pliktet å skyte minst 500 skudd i uken og levere målskivene inn til våpenmesteren. Hector sjekket samtlige med jevne mellomrom. Alle karene hans var fremragende skyttere, men han ville ikke la selvtilfredshet eller sløvhet snike seg inn. De var gode, men de måtte holde seg slik.

Da han kom tilbake til bygningskomplekset fra skytebanen, hadde solen gått ned. I den korte ørkenskumringen kom kveldsmørket raskt. Han gikk til det velutstyrte treningsrommet, hvor han løp en time på tredemølle og rundet av med en halvtimes vekttrening. Han tok en dampende het dusj på sitt eget rom og skiftet fra den støvete kamuflasjeuniformen til en nyvasket og nystrøket en, og gikk til slutt ned i messa. Bert Simpson og de andre lederne satt ved den private bardisken. Alle så trette og medtatte ut.

«Ta et glass med oss!» tilbød Bert.

«Snilt,» sa Hector og nikket til bartenderen, som skjenket en dobbel atten år gammel Oban maltwhisky. Hector hevet glasset mot Bert, og begge drakk.

«Ja, hvordan er den kvinnelige sjefen vår?» spurte Hector.

Bert himlet med øynene. «Det vil du ikke vite.»

«Jeg tar sjansen likevel.»

«Hun er ikke menneskelig.»

«Jeg synes hun minnet en god del om et menneske,» bemerket Hector.

«Det er en illusjon, gutten min. Gjort med speil eller noe slikt. Jeg sier ikke mer. Du kan finne det ut selv.»

«Hva mener du med det?» ville Hector vite.

«Du skal løpe en tur med henne, kompis.»

«Når da?»

«Tidlig i overmorgen. Still ved hovedporten presis halv seks. Halvannen mil, sa hun. Jeg har mine mistanker om at hun ikke vil nøye seg med gangfart. Ikke la henne løpe fra deg.»

* * *

Også for Hazel Bannock hadde det vært en lang og krevende dag, men ikke verre enn at hun kunne skylle alt vekk med et varmt boblebad. Etterpå vasket hun håret og brukte føneren til å forme den blonde bølgen over høyre øye. Så tok hun på en blå satengkjole som matchet øynene. All bagasjen hennes var sendt i forveien flere dager tidligere. Tjenerne hadde pakket innholdet ut av de matchende krokodilleskinnkoffertene, og klærne hennes hang nypresset i de rommelige skapene i garderoben. Toalettsakene var stilt på ryddige rekker på glasshyllene over servantene på badet. Hun strøk litt Chanel-parfyme bak ørene, så gikk hun inn i stuen. Barskapet inneholdt alle de varene som Agatha, den personlige assistenten hennes, hadde angitt i e-mailen hun hadde sendt Bert Simpson. Hazel fylte et høyt glass med knust is og nypresset limesaft, og tilsatte en svært beskjeden mengde Dovgan-vodka. Dette tok hun med inn i den private sambandssentralen i rommet ved siden av. Seks store plasmaskjermer var montert på motsatt vegg, slik at hun kunne følge aksje- og varekursene på alle de viktigste børsene samtidig, mens de andre skjermene viste nyhetskanaler og sportsresultater. For øyeblikket var hun spesielt interessert i Triumfbueprisen på Longchamps, hvor hun hadde en hest som deltok. Hun skar en ergerlig grimase da hun så at den hadde tatt en skuffende tredjeplass. Dette styrket hennes tidligere beslutning om å si opp treneren og ansette den unge iren i stedet. Hun flyttet oppmerksomheten til tennisen i stedet. Hun likte å følge de unge russiske og østeuropeiske jentene. De minnet henne om den tiden hun var atten år og glupsk som en ulvinne. Hun satte seg ved datamaskinen og nippet til vodkaen, mild som et eventyrbrygg, mens hun åpnet e-posten. Agatha i Houston hadde gjennomgått den for henne, så nå var det mindre enn femti hun måtte se personlig på. Hun gikk raskt gjennom dem. I Houston var klokken tre om natten nå, men Agatha sov med telefonen på nattbordet, alltid klar til å snakke med henne. Hazel kontaktet henne på internett-telefonen. Agatha dukket opp på skjermen. Hun var kledd i nattkjole med broderte roser rundt kragen, det grå håret var fullt av krøllspenner og øynene var søvndrukne. Hazel dikterte svarene på mailene for henne, og avrundet til slutt med et spørsmål.

«Hvordan går det med forkjølelsen, Agatha? Du virker ikke så rusten i stemmen som du var i går.»

«Jeg er mye bedre, Mrs Bannock. Tusen takk for at du spør.»

Det var derfor de ansatte likte henne så godt, den omsorgsfulle arbeidsgiveren, inntil de begikk en tabbe og hun ga dem sparken på flekken. Hun la på røret og sammenholdt armbåndsuret med den digitale klokken på veggen. Klokkeslettet skulle være det samme ombord i Amorous Dolphin. Hazel mislikte navnet Henry hadde satt på yachten, og kalte den alltid bare for Dolphin. Av respekt for sin avdøde mann fikk hun seg ikke til å skifte navn på båten, dessuten hadde Henry forsikret henne at det betydde uhell å gjøre det. Navnet var det eneste Hazel mislikte ved fartøyet, som var 125 meter ren sybarittisk luksus, med tolv doble gjestelugarer og et slott av en rederlugar. Spisesalongen og andre rommelige underholdningsområder var smykket med fargerike fresker av etterspurte moderne kunstnere. De fire kraftige dieselmotorene kunne skyve fartøyet over Atlanteren på under seks døgn. Det var utstyrt med hypermoderne navigasjons- og kommunikasjonselektronikk, og alle de kostbare leketøyene og apparatene kunne underholde selv de mest blaserte gjester ombord. Hazel tastet kontaktnummeret til broen på Dolphin og fikk svar før det hadde ringt to ganger.

«Amorous Dolphin. Broen.» Hun gjenkjente California-brytningen.

«Mr Jetson?» Han var førstestyrmann, og tonen hans ble andektig da han skjønte hvem som ringte.

«God dag, Mrs Bannock.»

«Er kaptein Franklin å treffe?»

«Naturligvis, Mrs Bannock. Han er her ved siden av meg. Nå leverer jeg telefonen til ham.»

Jack Franklin meldte seg på tråden, og Hazel åpnet med et spørsmål: «Er alt i orden, kaptein?»

«Alt er i sin skjønneste orden, Mrs Bannock,» forsikret han.

«Hva er nåværende posisjon?»

Franklin lirte av seg koordinatene fra GPS-skjermen og utla dem raskt i en mer forståelig form. «Vi er 146 nautiske sørøst av Madagaskar med kurs for Mahe Island i Seychellene. Beregnet ankomst klokken tolv torsdag formiddag.»

«Du har virkelig tatt deg raskt frem, kaptein Franklin,» sa Hazel. «Er datteren min på broen hos deg?»

«Dessverre, Mrs Bannock. Miss Bannock har gått tidlig til ro, så vidt jeg har forstått, og bedt om å få middagen servert i rederlugaren din. Unnskyld, jeg mente rederlugaren sin.»

Datteren hadde lov til å bruke rederlugaren når Mrs Bannock ikke var ombord. Franklin hadde alltid ment at Gauguin-maleriene, Monetene og Lalique-lysekronen var bortkastet luksus for en tøylesløs tenåring som mente at hun var minst like betydningsfull som sin berømte mor. Men han var ikke så dum at han nevnte det minste knyst om jentas mangler overfor moren. Dette pene, men utålelige lille utysket var Hazel Bannocks eneste blinde flekk.

«Sett meg over til henne der inne, er du snill,» sa Hazel Bannock.

«Naturligvis, Mrs Bannock.» Hun hørte at han snakket med telegrafisten. Med et knepp ble linjen taus, så livnet den til igjen med ringetonen. Hun ventet mens det kimte tolv ganger, og begynte å bli rastløs før noen tok telefonen. Så gjenkjente hun datterens stemme.

«Hvem er det? Jeg har gitt ordre om at jeg ikke skal forstyrres.»

«Lille Cayla!»

«Å, mor, så godt det var å høre stemmen din! Jeg har ventet på telefon fra deg i hele dag. Jeg begynte å tro at du ikke var glad i meg lenger.» Henrykkelsen hennes var tydelig, og Hazels hjerte svulmet av morsglede.

«Jeg har hatt det forferdelig travelt, kjære deg. Det er så mye som skjer her.» Cayla, den rene. Det var et svært passende navn hun hadde valgt til datteren. Hun så jentas ansikt for sitt indre blikk. Hazel syntes alltid at Caylas hud så ut som gjennomsiktig jade trukket over det unge blodet som pulserte og lyste. Øynene hennes hadde en lysere og mer eterisk blåtone enn Hazels egne. Som nittenåring vippet hun på kanten av voksen alder, men var fortsatt uberørt, jomfruelig, perfekt. Hazel kjente hvordan tårene sved i øynene da styrken i morskjærligheten overveldet henne. Dette barnet var det viktigste elementet i livet hennes, det var for hennes skyld hun hadde ofret så mye og strebet så hardt.

«Sånn er det med den kjære mammaen min. Bare én innstilling. Full gass!» Cayla lo blidt og rullet seg langsomt av mannsskikkelsen på sengen under seg. Svetten klebet de bare magene sammen; de løsnet fra hverandre med sugende motvilje. Hun kjente hvordan penisen hans gled ut av henne, fulgt av en varm strøm av hennes egen kjønnsvæske. Hun følte seg tom uten ham dypt inni seg.

«La meg høre hva du har drevet med i dag,» sa Hazel. «Har du lest fag?» Dette var grunnen til at hun hadde latt jenta bli igjen på Dolphin. Caylas tentamensresultater hadde vært elendige. Professoren hennes hadde sagt at hvis hun ikke forbedret seg betydelig, ville hun dumpe når året var omme. Hittil var det bare morens store donasjoner til universitetet som hadde berget Cayla fra den skjebnen.

«Jeg må innrømme at jeg har vært fryktelig doven i dag, mamma. Jeg sto ikke opp før halv ti.» Hun smilte med et skøyeraktig drag i de blå, uskyldige øynene. Ikke før Rogier hadde gitt meg to monumentale orgasmer, tenkte hun for seg selv. Hun satte seg opp i det hvite sengetøyet og vrikket seg tettere inntil den smekre, muskuløse kroppen hans. Huden hans glinset av svette, den minnet om smeltet sjokolade. De berørte hverandre fortsatt, og hun trakk knærne opp til haken for å gi ham god utsikt til redet av tynt, lyst hår mellom lårenes baksider. Han løftet hånden og skilte lårene hennes forsiktig, og hun gyste da han brettet til side de hovne kjønnsleppene hennes og førte pekefingeren til den lyserøde rosenknoppen mellom dem. Hun holdt telefonen til øret med venstre hånd mens hun strakte den høyre ned til penisen hans. Han var fortsatt fullt erigert. Cayla hadde etter hvert begynt å betrakte organet hans som en egen skapning med sin egen livskraft. Hun hadde til og med et kjælenavn på den. Blaise, herren til tryllekunstneren Merlin. Blaise hadde fortryllet henne. Han hadde strakt seg til sin fulle majestetiske lengde, hard og glinsende av hennes egen søte essens. Hun grep rundt ham med tommel og pekefinger og begynte å melke ham med langsomme, vellystige strøk.

«Men jenta mi, du lovet jo å konsentrere deg om studiene. Du er oppvakt, og med bare en smule innsats vet jeg at du kan bli så mye bedre.»

«I dag var et unntak, mamma. Jeg har jobbet veldig hardt alle de andre dagene. I dag brøt de månedlige greiene ut. Jeg har hatt så fryktelig vondt i magen.»

«Å, stakkars Cayla. Jeg håper du føler deg bedre nå?»

«Jada, mamma. Mye bedre. I morgen er jeg bra igjen.»

«Skulle ønske jeg var der og kunne ta meg av deg,» sa Hazel. «Det er bare en uke siden jeg reiste fra deg i Cape Town, men det føles som en evighet. Jeg savner deg sånn.»

«Jeg savner deg også, mamma,» forsikret Cayla. Så behøvde hun ikke svare mer, for moren snakket i vei om de gamle, gufne oljefeltene sine og problemene hun hadde med de grove, uvaskede stutene som drev dem for henne. Nå og da kom Cayla med små lyder for å si seg enig med moren, men hun studerte Blaise med pannen rynket i konsentrasjon. Han var omskåret. De andre hun hadde vært sammen med før ham, hadde hatt en uryddig liten tust av hud hengende fra enden. Først etter at hun hadde truffet Rogier, hadde hun innsett hvor stygge de var i forhold til den nydelige kjøttstangen som hun nå holdt andektig mellom tommel og pekefinger. Blaise var blåsvart og blank som et børseløp. En klar dråpe tøt langsomt ut av spalten i hodet hans. Der hang den og dirret som en duggdråpe. Det var så frydefullt å se på den at hun skalv av opphisselse og fikk gåsehud på underarmenes lytefrie hud. Raskt senket hun hodet over ham. Hun tok dråpen på tungespissen og nøt smaken av ham. Hun ville ha mer, mye mer. Hun begynte å melke ham mer hektisk; de lange, smekre fingrene hennes fløy opp og ned stangen hans som en skyttel i en vevstol. Han skjøv hoftene frem og møtte henne. Hun så hvordan magemusklene hans trakk seg sammen. Hun kjente hvordan Blaise svulmet og ble hard og tykk som en tennisracket i grepet hennes. Rogier fordreide ansiktet. Han la det mørke, praktfulle hodet bakover og gapte. Hun så at han skulle til å stønne eller rope. Raskt slapp hun penis og og la hånden over munnen hans for å få ham til å tie, men samtidig bøyde hun seg frem og tok så mye hun kunne av Blaises lengde i sin egen munn. Hun klarte ikke mer enn halvparten av ham, og spissen av det oppsvulmede hodet trykket mot bakre del av svelget og utløste brekningsrefleksen hennes. Men den hadde hun lært å kontrollere. Hun tok sjansen på å fjerne hånden fra Rogiers munn. Hun ville kjenne hvordan sæden bygget seg opp dypt inni ham. Hun stakk hånden ned mellom lårene hans og grep roten av pungen. Mens hun sugde og førte hodet opp og ned, kjente hun hvordan ejakulasjonen begynte, hvordan den pulserte og pumpet i hånden hennes, og testiklene trakk seg hardt opp mot nedre del av magen.

Selv om hun var forberedt, ble hun alltid like forbauset over kraften og mengden. Hun gispet og svelget så fort hun kunne, men greide ikke å få i seg alt, og overskuddet rant over og strømmet nedover haken. Hun ville suge hver siste dråpe ut av ham. Hun fortsatte å svelge det i seg, og nå stønnet hun svakt, tross alle forsetter om å tie. Morens stemme vekket henne fra ekstasens ørhet.

«Cayla! Hva er det som skjer? Du er ikke dårlig, vel? Hva er det som skjer? Si noe, da!» Cayla hadde sluppet telefonen; den lå ved siden av henne i sengen og maste. Hun rev den til seg og samlet tankene.

«Å! Jeg sølte kaffe over både meg og sengen. Den var så varm at jeg rykket til.» Hun lo heseblesende.

«Du skåldet deg ikke, vel?»

«Neida, langt ifra. Men dynen ser ikke ut.» Hun strøk fingrene over det sleipe sekretet som hadde sprutet over silketrekket. Hun tørket fingrene på brystet hans, og han smilte opp mot henne. Hun syntes han var den flotteste mannen hun noensinne hadde sett. Moren skiftet emne og begynte å snakke om oppholdet de hadde hatt i Cape Town ganske nylig, da Dolphin lå der i to uker. Caylas bestemor bodde i et praktfullt gammelt Herbert Baker-tegnet herskapshus blant vingårdene like utenfor byen. Hazel hadde kjøpt vingodset med tanke på å bo der på sine gamle dager en gang i en fjern fremtid. I mellomtiden var gården et perfekt hjem for den kjære moren hennes, som hadde spinket og spart hvert øre hun tjente for å gi datteren mulighet til å delta i de store tennisturneringene rundt om i verden. Nå hadde den gamle damen et prakthjem fullt av tjenere, og en uniformert sjåfør til å kjøre henne til landsbyen i en Mercedes Maybach hver lørdag, slik at hun kunne gjøre innkjøp og ta et glass med venninnene.

Rogier sto opp av sengen og gjorde et tegn til Cayla. Så slentret han naken ut på badet. Den muskuløse baken svingte besnærende. Cayla spratt opp fra sengen og fulgte etter ham med telefonen mot øret. Rogier sto ved urinalet, og hun lente seg til skottet ved siden av ham og fulgte betatt med.

Hun hadde truffet Rogier i Paris, der hun studerte de franske impresjonistenes kunst ved Université Des Beaux-Arts. Hun skjønte at moren aldri ville godta forholdet hennes til ham. Morens liberale innstilling var bare hykleri. Hun hadde antakelig aldri vært i seng med en mann med mørkere hudtone enn innsiden av et appelsinskall. Men Cayla ble ved første blikk trollbundet av Rogiers eksotiske preg: den jernblå, glinsende huden, de edle, nilotiske trekkene, den høye, smidige kroppen og den interessante aksenten. Hun ble også pirret av beretninger fra venninner på sin egen alder, de med mer erfaring enn henne, når de beskrev i vellystig detalj hvordan fargede menn var så overlegent mye bedre utstyrt med mannlig apparatur enn menn av noen annen rase. Hun husket tydelig at hun ble vettskremt da hun for første gang så Blaise i full velde. Det virket utenkelig å få plass til hele ham. Men det hadde vist seg å gå lettere enn hun trodde. Hun fniste ved minnet.

«Hva er det du ler av, vennen min?» spurte moren.

«Jeg kom akkurat til å tenke på bestemors historie om den ville bavianen som rotet seg inn på kjøkkenet hennes.»

«Besta kan være riktig morsom,» medga moren og snakket videre om den forestående gjenforeningen deres på Ten League Island på Seychellene. Hazel eide hele den 7100 dekar store øya og den store, vidløftige strandbungalowen hvor hun planla å tilbringe julen sammen med familien, slik hun gjorde hvert år. Hun ville sende jetflyet til Cape Town for å hente moren og onkel John. Cayla skjøv tanken til side. Hun ville nødig bli minnet om den kommende atskillelsen fra Rogier. Nå grep hun godt tak i Blaise og tauet Rogier tilbake til sengen. Endelig avsluttet moren samtalen.

«Jeg må legge på nå, vennen min. Skal veldig tidlig opp i morgen. Jeg ringer deg igjen på samme tid i morgen. Glad i deg, jenta mi.»

«Jeg er kjempeglad i deg, mamma.» Hun visste hvordan barnepjattet hennes virket på moren. Hun brøt forbindelsen og slengte telefonen på det antikke silketeppet på dørken ved siden av sengen. Hun kysset Rogier og stakk tungen i munnen hans, så trakk hun seg unna og anla en bydende tone: «Jeg vil at du skal bli hos meg i natt.»

«Det kan jeg ikke. Det vet du jo, Cayla.»

«Hvorfor ikke?» ville hun vite.

«Hvis kapteinen får vite om oss, surrer han en ankerkjetting rundt halsen min og lemper meg på sjøen.»

«Ikke vær så ynkelig. Han får ikke vite om det. Jeg har Georgie Porgie under hælen. Han dekker for oss. Hvis jeg smiler til ham, gjør han hva som helst for meg.» Det var skipets purser hun snakket om.

«Hva som helst for smilet ditt og et par hundredollarsedler.» Rogier slo humrende over til det franske morsmålet sitt. «Men han er ikke kapteinen.» Han reiste seg og gikk bort til lenestolen han hadde hengt uniformen sin over. «Den sjansen kan vi ikke tillate oss å ta. Vi tar sjanser nok som det er. Jeg kommer og besøker deg igjen til samme tid i morgen. La døren stå ulåst.»

«Jeg beordrer deg til å bli her.» Hun hevet stemmen. Også hun snakket fransk nå, men på et mer elementært nivå. Han satte opp et smil som irriterte vettet av henne.

«Du kan ikke beordre meg til noe som helst. Du er ikke kaptein på dette skipet.» Han kneppet den hvite jakken i stuertuniformen.

Kaptein Franklin hadde rett. Cayla brydde seg ikke en døyt om de franske impresjonistene – eller om noen andre impresjonister, for den saks skyld. Det var på morens forlangende at hun hadde begynt ved Université Des Beaux-Arts i Paris. Moren var betatt av malerier av nøkkeroser eller av halvnakne tahitiske jenter, som det hun hadde hengende på skottet rett mot sengen, malt av en syfilitisk, narkosniffende, forfyllet franskmann. Hun hadde en vill tanke om at hun skulle etablere Cayla som kunsthandler når hun hadde tatt eksamen, selv om hester var det eneste Cayla virkelig brydde seg om. Men det var ingen vits i å krangle med mamma, for mamma fikk det alltid som hun ville.

«Du tilhører meg,» sa hun til Rogier. «Du har å gjøre som jeg sier.» Med sitt svarte American Express-kort hadde hun betalt billetten hans på første klasse fra London til Cape Town, og hun hadde skaffet ham jobben som skipets stuert ved å smøre Georgie Porgie med et nuss på kinnet og en bunke grønne sedler. Hun eide Rogier akkurat som hun eide sin Bugatti Veyron sportsbil og alle sine spranghester; hennes livs store kjærligheter.

«Jeg kommer i morgen kveld til samme tid.» Han ga henne det irriterende smilet igjen, smatt ut av lugaren og lukket døren stille bak seg.

«Da finner du den jævla døra låst!» skrek hun etter ham. Hun plukket telefonen opp fra dørken og kastet den av alle krefter mot den lidenskapelige Gauguin-akten. Det trådløse apparatet spratt tilbake fra det stramme lerretet og seilte bortover dørken. Cayla kastet seg på sengen igjen og gråt mot puten i raseri og frustrasjon. Aldri lengtet hun sterkere etter Rogier enn når han nektet å adlyde henne.

* * *

Rogier sjekket beholdningen i cocktailbaren i hovedsalongen. Georgie Porgie hadde betrodd ham den oppgaven. Han hentet kniven sin der han hadde gjemt den under disken før han gikk til oppdraget sitt hos Cayla. Klingen var av damaskusstål laget av Kia, det samme japanske firmaet som i sin tid hadde smidd samuraisverd. Den var skarp som en skalpell. Rogier løftet enden av buksebeinet og spente sliren fast til leggen. Livet hans var farlig, og våpenet ga ham trygghet. Han stengte baren for natten og løp lettbeint ned lugartrappen til arbeidsdekket. Før han kom til mannskapsmessa, kjente han lukten av stekt svinekjøtt. Eimen av fett virket kvalmende på ham. Han kunne bli nødt til å gå sulten i kveld, med mindre han greide å godsnakke med kokken. Kokken var homse til fingerspissene, og Rogier var flott av utseende, med tykt, mørkt krushår og glødende øyne. Smilet matchet den blide, utadvendte væremåten. Han tok plass ved mannskapets lange spisebord og ventet til kokken kikket ut gjennom luken. Rogier smilte til ham, så gestikulerte han mot den tykke skiven av svinekjøtt på tallerkenen til maskinisten ved siden av seg og himlet med øynene i en klar formidling av avsky. Kokken smilte tilbake, og fem minutter senere sendte han et tykt midtstykke av sørafrikansk ål gjennom luken til ham. Dette var en av de beste matfiskene havet hadde å by på, og den var tilberedt til hvit, lagdelt perfeksjon og overøst med kokkens berømte saus. Dette stykket hadde vært ment for kapteinens bord før det ble sendt hit.

Maskinisten kikket på Rogiers tallerken. «Jævla rumpis,» brummet han.

Rogier fortsatte å smile, men han bøyde seg frem og løftet enden av buksebeinet. Det tynne stilettbladet dukket opp i hånden hans under bordplaten.

«Du bør virkelig ikke si det der igjen,» rådet Rogier ham, og maskinisten kikket ned. Spissen på stiletten var rettet mot skrittet hans. Han ble hvit i ansiktet og reiste seg raskt, gikk fra svinekoteletten og skyndte seg ut av messa. Rogier spiste fisken sin med fornem nytelse. Den elegante væremåten hans virket malplassert i disse omgivelsene.

Før han gikk derfra, stoppet han ved luken og vinket takknemlig til kokken. Så gikk han opp på akterdekket, hvor besetningen hadde lov til å trimme eller slappe av når de hadde fri. Rogier kikket opp på månesigden. Han følte en dyp trang til å be her, under dette symbolet på troen sin. Han ville fordrive minnet om den kristne horekvinnen og gjøre bot for helligbrøden han hadde vært nødt til å begå i henhold til bestefarens ordrer. Men han kunne ikke be her ute. Altfor stor risiko for å bli sett. Han hadde latt det bli kjent ombord at han var romersk-katolikk fra Marseille. Det skulle forklare den nordafrikanske hudtonen hans.

Før han gikk under dekk, så han på horisonten i nord og merket seg retningen til Mekka. Han gikk ned i den vesle lugaren sin, hentet toalettbagen og håndkleet og fulgte korridoren til dusjen og toalettet som var felles for alle underordnede besetningsmedlemmer. Han vasket ansiktet og kroppen omhyggelig, pusset tenner og skylte munnen i rituell lutring. Da han hadde tørket seg, knyttet han håndkleet rundt livet, gikk tilbake til lugaren og stengte døren. Han tok skipssekken ned fra stativet over køya og pakket ut bønneteppet av silke og den hvite, rene bønnekaftanen. Han la teppet på dørken vendt mot Mekka, en retning han hadde beregnet ut fra yachtens kurs. Det var bare så vidt teppet fikk plass på dørken. Han trædde kaftanen over hodet og lot kanten falle ned til anklene. Han stilte seg ved fotenden av matten og hvisket en kort åpningsbønn på arabisk. Han ville nødig bli hørt av skipskamerater som passerte lugardøren.

«For nådige Allahs og hans profets åsyn erklærer jeg at jeg er Adam Abdul Tippoo Tip, og at jeg fra den dagen jeg ble født har viet meg til islam, og at jeg er og alltid har vært personlig troende. Jeg tilstår å ha syndet gjennom samliv med de vantro, og gjennom å ha tatt det vantro navnet Rogier Marcel Moreau. Jeg ber om tilgivelse for disse syndene, som jeg har begått for å tjene islam og den ytterst nådige Allah, ikke for mine egne interessers skyld.» Lenge før Rogiers fødsel hadde den kloke bestefaren for alle tilfellers skyld sendt sine egne gravide hustruer, og sønnenes og sønnesønnenes hustruer, til den lille øya Réunion lengst sørvest i Det indiske hav for å føde der. Ved et heldig sammentreff var bestefaren selv født på øya, så han visste hvor praktisk den var som fødested. Réunion var fransk oversjøisk departement, så enhver som ble født på den svarte, ulendte vulkanøya, var automatisk fransk statsborger og nøt alle rettighetene og privilegiene dette medførte. To år tidligere, i begynnelsen av den nåværende operasjonen, hadde Adam på bestefarens anmodning foretatt et formelt navneskifte i direktoratet Auvergne i Frankrike, og fått utstedt et nytt fransk pass. Så snart Rogier hadde levert sin personlige appell til Allah, begynte han kveldsbønnen med en arabisk hilsen:

«Jeg akter å si fire rakat av Isha-bønnen og vende meg i Qibla, retningen mot Mekka, for Allahs og kun Allahs skyld.» Han ga seg i kast med den kompliserte serien av bukking, kneling og bøying i støvet mens han hvisket bønner. Da han ble ferdig, følte han seg oppkvikket og sterk i kropp og tro. Nå var det klart for neste trekk mot den vantro gudsbespotteren. Han tok av seg bønnekjortelen, rullet den inn i silketeppet og la begge deler på plass nederst i den store skipssekken. Så kledde han seg i dongeribukse, mørk trøye og svart vindjakke. Nå tok han ryggsekken ned fra bagasjehyllen over køya og åpnet sideklaffen på en av lommene. Han tok ut en svart Nokia mobiltelefon. Den var av akkurat samme modell som den han brukte til vanlig samband. Men dette apparatet hadde en av bestefarens teknikere modifisert. Han slo på telefonen og sjekket at batteriet var fulladd. Det hadde nok strøm til minst en ukes drift før han måtte lade det om. Helt siden de seilte fra Cape Town, hadde han lurt seg til å granske overbygningen på leting etter det beste stedet å plassere apparatet, og til slutt hadde han bestemt seg for det lille stuverommet på akterdekket, der dekkstolene og vaskeutstyret lå lagret. Døren til rommet var aldri låst, og mellom overkarmen og det lave taket satt en smal hylle som var ideell for hans formål. Frem fra lommen på ryggsekken tok han en rull dobbeltsidig tape og en liten lommelykt. Han skar av to biter av tapen og festet dem på baksiden av mobiltelefonen. Han la lommelykten og telefonen i vindjakkelommen, lukket glidelåsen og gikk ut av lugaren og opp trappen til akterdekket. Der lente han albuene mot rekka og kikket ned på kjølvannet. Det var gulhvitt av morild fra små, selvlysende skapninger som ble rørt opp av propellene. Så kikket han opp på månesigden, som nå var godt klar av den mørke horisonten. Islams måne. Han smilte. Det var et godt tegn. Han rettet seg opp fra rekka og kikket seg henkastet rundt for å sjekke at ingen så ham. Han hadde gjort det til en vane å gå ut på dekk hver kveld etter at han var ferdig i baren, så ingen ville se noe mistenkelig i at han var her i dette tilfellet. Døren til stuverommet lå i skyggen av overbygningen. I de mørke klærne var Rogier nesten usynlig da han gikk mot den. Haspen på døren gikk lett opp. Han gikk inn og lukket døren. Han slo på lommelykten, men skjermet den kraftige lyskjeglen med hånden og rettet den inn i hulrommet over døren. Dette var over øyenhøyde selv for en høy mann som kom inn i rommet. Med den ledige hånden tok han mobiltelefonen opp av lommen og bestemte det nøyaktige plasseringspunktet. Der trykket han de selvklebende tapebitene mot skottet. Han kjente forsiktig etter og kom til at telefonen satt godt fast; det ville kreve stor kraft å løsne den.

Han trykket på «På»-knappen, og den lille, røde lampen tentes øyeblikkelig, samtidig som apparatet avga en nesten uhørbar elektronisk tone. Transponderen sendte. Rogier brummet tilfreds og trykket på lyddempertasten. Tonen forsvant, men den røde lampen fortsatte å pulsere svakt. Bare en mottaker som var innstilt på transponderens nøyaktige frekvens, og dessuten riktig kodet, kunne få noe ut av signalet fra transponderen. Squawkekoden var 1351. Dette var det islamske motstykket til 1933 i den gregorianske kalenderen, det året bestefaren ble født. Rogier slukket lommelykten, smatt ut av stuverommet og lukket døren stille bak seg. Han gikk ned til lugaren.

* * *

Hundre og åtte nautiske mil nord for Madagaskar, og fem hundre og seksten mil øst for havnebyen Dar es Salaam på det afrikanske fastlandet, lå et lite dryss av ubebodde korallatoller. I ly av en av disse lå en 170-fots latinerrigget arabisk dhow til ankers i seks favner dypt vann med det skitne seilet beslått rundt den lange bommen. Den hadde ligget der i elleve døgn, og så akkurat ut som en hvilken som helst annen arabisk kystfartsskute eller fiskebåt. Skroget hadde ikke vært malt på mange år, og det var sebrastripet av avføring fra mannskapet, som hadde sittet med baken over rekka og gjort sitt fornødne. Det eneste uvanlige som en tilfeldig forbipasserende kanskje kunne stusset over, var de tre langt mindre farkostene som lå fortøyd til siden av dhowen. De lave skrogene var tjueåtte fot lange, med skarp, strømlinjet baug, bygget i moderne glassfiber og malt i en matt, ubestemmelig farge som gikk i ett med den våte ødemarken på åpent hav. På hekken hadde hver båt to voldsomme påhengsmotorer. Motorprodusentens skrikende fargeskjema var overmalt med et flekkete strøk i samme farge som skrogene. Men de var i perfekt teknisk skikk og kunne drive de lette farkostene frem i hastigheter over førti knop, selv fullastet.

Barkassene var tomme for øyeblikket. Besetningene var samlet på den store dhowens dekk, hvor de akkurat hadde fullført kveldsbønnen. De gikk rundt på dekket, omfavnet hverandre og gjentok den tradisjonelle appellen:

«Måtte Allah høre våre bønner.»

Gjennom stemmesurret registrerte radiotelegrafistens drevne øre det svake elektroniske pipet fra dekkshuset foran masten. Han gikk fra gruppen og skyndte seg for å betjene utstyret sitt. Med det samme han kom inn i dekkshuset, så han det røde lyset som blinket på mottakerens frontpanel, og hjertet slo fortere.

«I den uendelig nådige Allahs navn, måtte hans navn og ære bli priset til evig tid!» Han satte seg med beina i kors på dekket foran radioen. Helt siden de kom til atollen og kastet korallklumpen dhowen brukte som anker, hadde radioen stått på riktig frekvens. I morse tastet han squawkekoden: 1351. Øyeblikkelig skiftet transponderen i stuverommet på Amorous Dolphins akterdekk fra sending til passiv modus, klar til å svare på elektroniske forespørsler. Radiotelegrafisten spratt opp og stormet bort til døråpningen.

«Mester!» skrek han opprømt. «Kom fort!»

Dhowens kaptein kom til ham med lange skritt. Dekket var belyst med parafinlanterner opphengt i bommen. I skinnet fra dem var kapteinen en høy, slank skikkelse kledd i rød- og hvitrutet shumag-hodeskjerf og en lang, hvit dishdashah-kjortel. Fullskjegget var fortsatt mørkt, selv om han var over femti år gammel. Han dukket inn i radiorommet.

«Ja?» sa han forventningsfullt til telegrafisten.

«Ved Allahs og Profetens nåde, måtte de bli lovprist til evig tid.» Telegrafisten bekreftet kontakten og trakk seg til side i det trange rommet for å gi kapteinen klart utsyn til radioen og det faste, røde lyset på frontpanelet. Uten et ord satte kapteinen seg på huk foran utstyret og begynte å forhøre transponderen. Først ba han den oppgi nåværende posisjon og fart. Den svarte øyeblikkelig. Kapteinen gjentok disse koordinatene for telegrafisten, som skrev dem ned på en blokk. De visste at posisjonen var oppgitt med noen få meters nøyaktighet.

Tross dhowens oldtidsrigg og gammeldagse utseende var den utstyrt med den mest moderne satellittnavigasjonen som fantes i handelen. Da kapteinen hadde fastslått Dolphins kurs og fart via transponderen, la han kartet over Det indiske hav på dørken og studerte det. Dhowens nåværende posisjon var markert med et diskret rødt kryss. Han fastslo den vantro yachtens posisjon og merket av den også. Så begynte han å beregne kurs og avskjæringstidspunkt. Han ville ikke kaste bort tid og bunkerolje på å gå til et punkt altfor langt foran yachten, men det viktigste var at han ikke lot det andre skipet komme foran. Med barkassene på slep hadde dhowen en toppfart på bare fjorten knop, og skulle den sette etter yachten aktenfra, ville den komme sørgelig til kort. Da kapteinen følte seg trygg på beregningene sine, gikk han ut på det åpne dekket.

Trettini mann var samlet der, de satt tause og forventingsfulle på huk. Alle bar moderne automatvåpen som virket malplassert i disse omgivelsene. Det var elleve til å bemanne hver barkasse, og de øvrige var besetningen på selve dhowen. Kapteinen gikk med majestetiske skritt til plassen sin ved rorkulten, der han talte til dem.

«Gasellen er i gepardens kjeft.» De første ordene hans utløste et surr av hissige kommentarer fra karene. Da kapteinen løftet den ene hånden, tidde de momentant og rettet all oppmerksomhet mot ham.

«De vantro er fortsatt langt nede i sørøst, men de kommer raskt mot oss. I morgen tidlig letter vi anker før det lysner. Vi har sju timers seilas til angrepsposisjonen. Jeg venter at det vantro skipet passerer oss i morgen ettermiddag, to timer før solnedgang, tre kilometer øst for posisjonen vår. For langt unna til å skjelne mer enn seilet vårt. De vil ta oss for å være en harmløs skute i handelsfart blant øyene …» Langsomt og bestemt gjennomgikk han angrepsplanen igjen. Dette var enkle menn, de fleste var analfabeter og ikke så altfor intelligente. Men når de luktet blod i vannet, var de djevelske som barrakudaer. «Vi seiler i morgen ved daggry,» rundet han av, «og måtte Allah og Profeten se med velvilje på vårt forehavende.»

* * *

Da Cayla så at dørhåndtaket i rederlugaren ble trykket ned i all stillhet, var hun klar. Hun hadde ventet på ham i nesten en time, og forventingene var febrilske. Hun hadde gjennomgått alle bitende og krenkende ord i hodet, og tenkt gjennom hvordan hun skulle tvinge ham til å legge seg flat og be om unnskyldning. Nå spratt hun opp av sengen og skyndte seg lydløst til døren på bare føtter. Hun la leppene nær dørpanelet og snakket akkurat høyt nok til at han kunne høre henne på den andre siden.

«Forsvinn! Jeg vil aldri se deg mer. Jeg hater deg. Hører du? Jeg hater deg!» Hun ventet på svaret hans, men hørte bare taushet i et halvt minutt, og for henne virket det mye lenger. Hun følte trang til å rope på nytt, bare for å sjekke om han var der. Men så kom svaret, og stemmen var rolig og kald.

«Ja, jeg hører deg. Jeg går øyeblikkelig, slik du ber om.» Hun hørte skritt langs korridoren. Dette gikk ikke slik som hun hadde sett det for seg. Han skulle ha tryglet om tilgivelse. Raskt dro hun låserigelen tilbake og rev opp døren.

«Hvordan våger du å fornærme meg og trosse meg? Kom tilbake med en eneste gang. Jeg vil si deg hvor sterkt jeg hater deg!» Han snudde seg mot henne igjen, og han satte opp det smilet som både pirret og irriterte henne. Hun trampet med foten, og kunne nesten ikke fatte at hun hadde gjort noe så barnslig.

«Kom tilbake på flekken! Ikke stå der med det tåpelige smilet. Kom hit.»

Han trakk på skuldrene og slentret bort dit hvor hun holdt døren halvåpen. Hun samlet de mest sviende fornærmelsene hun kunne komme på, men før hun rakk å servere en eneste av dem, nådde han frem til døren. Han smilte fortsatt, men det neste trekket hans overrumplet henne fullstendig. Han la skulderen mot døren og presset den helt opp. Hun rygget forbløffet unna.

«Ditt svin!» sa hun oppskaket. «Hvordan våger du å gjøre sånt, din udannede stut!» Han lukket døren bak seg og stengte rigellåsen. Så gikk han uforhastet mot henne, og hun ble nødt til å trekke bakover.

«Ha deg vekk fra meg. Våg ikke å røre meg, vous êtes une merde noire.» Hun fløy på ham med knyttet neve og rettet et hissig svingslag mot hodet hans. Han grep håndleddet hennes og tvang henne langsomt i kne foran seg.

«Du kan ikke gjøre dette med meg! Jeg sier det til mor.»

«Jaså, nå er ikke Cayla sånn en stor, farlig jente lenger. Nå er hun en bortskjemt liten unge som skriker på mamma.»

«Ikke snakk sånn til meg. Jeg skal drepe deg …» Hun brøt forbløffet av da hun så at han åpnet gylfen og tok frem penis bare noen centimeter fra ansiktet hennes. Blaise var allerede fullt erigert. Hun skjønte at voldsbruken hennes hadde opphisset ham.

«Du kan ikke gjøre dette med meg,» hvisket hun. «Det gjør vondt.» Han hadde vridd armen hennes smertefullt opp på ryggen, men han smilte fortsatt. Tross smertene ble hun plutselig like opphisset som ham. Hun kjente hvordan kjønnsvæsken trakk seg gjennom silketrusen. Rogiers penis berørte leppene hennes.

«Gap!» kommanderte han. Langsomt skilte hun leppene, og han tvang hodet dypere inn. Nå kuttet hun ut alle forsøk på å fingere motstand, og hodet hennes nikket i takt med støtene hans. Plutselig stivnet hun til i gru, rykket hodet unna og harket og spyttet.

«Jævel!» gråt hun i avsky. «Du pisset i munnen på meg. Vous êtes un cochon dégoûtant!» Han slapp håndleddet hennes, men grep øyeblikkelig en håndfull av det lyse håret og vred ansiktet hennes opp mot sitt eget.

«Kall meg aldri mer gris,» sa han med farlig ro. «Og dette er bare en påminnelse.» Han fiket til henne så hodet ble feid sidelengs. Hun så på ham med forskrekkelse og ærefrykt; kinnet sved så tårene trillet, men det var sjokket som målbandt henne, ikke smertene.

«Gap igjen,» kommanderte han, men hun mumlet en usammenhengende protest og prøvde å vende hodet bort. Han strammet grepet om håret til hun trodde han skulle rive det løs fra hodebunnen. Da løftet hun ansiktet mot ham; kinnet var blussende rødt der fiken hadde truffet.

«Snille deg, Rogier, ikke slå meg mer. Jeg mente ikke det jeg sa. Jeg er så glad i deg. Du aner ikke hvor glad jeg er i deg. Tilgi meg, snille deg.»

«Bevis det for meg,» sa han. «Gap igjen.»

Aldri hadde hun følt seg så overmannet og hjelpeløs. Det var som om hun knelte foran en gud, ikke et menneske. Hun lengtet etter at han skulle ta henne helt i besittelse, kue henne, skjende og fornedre henne. Langsomt gapte hun slik han hadde forlangt, og han trengte så hardt inn i henne at hun fikk vondt i kjeveleddene. Da den varme, beske strømmen sprutet inn i munnen hennes igjen, druknet den alle følelser. Da skjønte hun at hun tilhørte ham, bare ham og ingen andre, ikke engang seg selv.

To timer senere lot han henne ligge utslitt igjen i det krøllete sengetøyet. Leppene hennes var hovne og såre etter de harde kyssene og skjeggstubben hans, maskaraen hennes hadde rent og gitt henne øyne som en tragisk klovn, og den alabastglatte huden hennes var likblek, unntatt på det røde kinnet hvor han hadde fiket til henne. Håret hennes var tjafset og mørkt av svette. Hun stablet seg opp på albuen da hun hørte ham ved døren, men klarte ikke å få frem ord for å trygle ham om å bli. Så var det for sent; han var gått. Cayla var knekket og herjet og for sliten til å gråte. Hun la hodet ned på puten, og få minutter senere sov hun.

* * *

Rogier gikk opp på dekk etter kveldsbønnen og lente seg mot rekka slik han hadde etablert som en vane. Da han var sikker på at ingen så ham, smatt han inn i stuverommet. Ett blikk på transponderen på gjemmestedet viste ham at en annen stasjon hadde hentet data fra den. En ny indikatorlampe hadde tent seg ovenfor den første. Han tastet inn squawkekoden, og det lille displayet livnet til. Det ga ham dato og klokkeslett for siste kontakt. Den hadde funnet sted bare noen få timer tidligere. Han kjente iveren vokse. Alt gikk akkurat slik som det var blitt planlagt mange måneder tidligere. Det hadde vært så mye som kunne gått galt, og som nesten hadde gjort det.

Opprinnelig hadde bestefarens plan vært å gjøre Bannock-kvinnen selv til mål. Men det ble fort klart at dette ikke var gjennomførbart. Selv elementære undersøkelser hadde vist at kvinnen var for slu og verdensvant til å la seg lokke i en så åpenbar felle. Riktignok hadde hun tillatt seg et eventyr eller to etter ektemannens død, men det hadde vært med modne og mektige menn av omtrent samme status som hun selv. Hun var garantert immun mot Rogiers mer åpenbare og guttaktige sjarm og list. Datteren var imidlertid et uskyldig lam, alene i Paris og ivrig etter å oppleve livet og alle dets gleder. Rogiers bestefar hadde sendt ham til Paris, hvor det hadde vært patetisk enkelt å treffe jenta og få henne på kroken.

Det eneste som krevdes nå, var at moren tok sin årlige juletur til Seychellene ombord i yachten sin, og selvfølgelig at hun tok datteren med, men det var det rimelig sikkert at hun ville gjøre. Den uventede vrien hadde vært da moren forlot yachten i Cape Town og lot datteren bli igjen ombord og seile videre til øya uten andre ledsagere enn besetningen, som Rogier nå var medlem av. Bestefaren hadde likt denne uventede vendingen i saken. Rogier hadde ringt ham fra en telefonkiosk på havnen i Cape Town, og den gamle hadde humret da han fikk beskjeden.

«Allah har vært storsinnet, priset være hans navn. Jeg kunne ikke arrangert det bedre selv. Jenta blir mer sårbar og lettere påvirkelig når hun ikke har moren til å beskytte seg, og når vi har henne i vår makt, vil ikke moren ha noe å stille opp mot oss. Ta løveungen, så må løvinnen følge etter.»

Rogier skulle til å gå ut av stuverommet da transponderen pep lavt. Det lille, grønne displayet våknet til liv, og Rogier leste den arabiske tekstmeldingen det viste. Den var fra hans onkel Kamal, bestefarens yngste sønn, som var kommandør for flåten av sjørøverskuter Tippoo Tip herjet skipsfarten på Det indiske hav med. For denne viktige operasjonen hadde Kamal personlig tatt kommandoen på dhowen. Han ga Rogier det beregnede tidspunktet neste dag da han ventet at fartøyet hans kom innenfor synsvidde fra Dolphin.

* * *

Nøyaktig klokken 05.30 gikk dørene til sjefssuiten opp, og Hazel Bannock kom ut på den mørke gårdsplassen. Hun var kledd i svart trikot som virket støpt fast på overkroppen og de lange, atletiske beina. Over den hadde hun en vid silkeshorts som i anstendighetens navn skulle skjule bakens fasong. I stedet fremhevet den de perfekte kurvene. På føttene hadde hun et par hvite joggesko. Det berømte gullhåret var samlet stramt i nakken med et svart bånd.

«God morgen, major. Vil du virkelig løpe i full krigsmundur?» Tonen var mildt spydig. Han var kledd i marsjstøvler og kamuflasjeuniform med bandolær. På hoften hadde han en pistol i hylster.

«Jeg gjør alt i dette utstyret, frue.» Selv om han var fullstendig uttrykksløs i ansiktet, var begge klar over den doble betydningen. Og hun rynket pannen i rask irritasjon over friheten han tok seg.

«Så la oss løpe,» sa hun kort. «Vis vei, major.» De dro fra forlegningen, og han førte henne langs stien som gikk opp til høyeste punkt på bergryggen. Han holdt moderat fart de første par kilometerne, inntil han kunne bedømme hvor rask hun var. Han hørte henne like bak seg på stien, og da de passerte toppen, snakket hun avslappet uten spor av anstrengelse.

«Når du blir ferdig med å beundre utsikten, major, kan vi vel i det minste prøve å øke til joggefart.»

Hector smilte. Solen sto fortsatt like under horisonten, men strålenes bredning avtegnet seg perfekt i det fine khamsinstøvet. Himmelen blusset opp i flammende prakt.

«Du må innrømme at den er verd mer enn et tilfeldig blikk, frue,» sa han, men hun svarte ikke, og han økte skrittlengden. De traverserte ryggen, og til slutt anslo han at de var åtte kilometer fra forlegningen. Solen var oppe nå, og heten økte raskt. Langt nedenfor dem sto oljeriggene frem fra den mørke skyggen av bergryggen, og han ante den skinnende blanke rørledningen som strakte seg over ørkenens triste ødemark i retning kysten.

«Det går en smal sti ned langs ryggen litt lenger fremme. Underlaget er lumskt, men hvis vi tar den, kommer vi ned på patruljeveien langs rørledningen for innspurten, Mrs Bannock. Derfra er det åtte kilometer inn til forlegningen. Skal jeg ta den ruten?»

«Helt i orden, major.»

Da de kom til patruljeveien, rykket hun uanstrengt frem og overtok ledelsen. Hun løp lett og elegant, men svært fort. Han måtte lange ut like oppunder sin egen toppfart for å holde tritt. Nå så han at hun endelig hadde begynt å svette gjennom trikoten i en mørkere stripe langs ryggen, og det gylne håret i nakkegropen var fuktig. Under den vide silkeshortsen ante han fasongen på baken som spratt for hvert skritt. Han glodde på den.

Tennisballer? spurte han seg og følte et skarpt stikk av begjær i underlivet. Jøss, hun kan gi meg reisning selv i denne farten. Ikke dårlig! Han gryntet i undertrykt latter.

«La meg høre hva som er så morsomt, major,» sa hun. Tonen var fortsatt konverserende, uten tegn til utmattelse.

Hersens kvinnfolk, tenkte han. Hun er jaggu for god til å være sann. Lurer på hva svakheten hennes er.

«Skolegutthumor. Du ville ikke finne noen underholdning i den, frue.»

«Kom opp på siden av meg, major, så kan vi prate.» Han rykket frem og løp skulder ved skulder, men hun tidde, slik at han ble nødt til å snakke først.

«Med all respekt, frue, jeg er ikke major lenger. Jeg ville være glad om du bare kalte meg Cross.»

«Med største aktelse, Cross,» svarte hun, «jeg er ikke dronningen av England. Du kan kutte ut dette med frue.»

«Naturligvis, Mrs Bannock.»

«Jeg er fullt klar over hvorfor du skyr den militære tittelen, Cross. Den minner deg på grunnen til at du ble kastet ut av regimentet. Du skjøt tre vergeløse krigsfanger, ikke sant?»

«La meg rette deg der. Jeg ble ikke kastet ut av regimentet. Jeg ble frikjent i krigsrett. Deretter søkte jeg, og fikk innvilget, en dimittering etter eget ønske.»

«Men fangene dine var likevel ytterst døde etter at du ble ferdig med dem, ikke sant?»

«De hadde nettopp sprengt seks av kameratene mine med en veikantmine. Selv om de hadde hendene i været da de forlot jordelivet, var de fortsatt aktivt fiendtlige. Da en av dem grep etter noe jeg trodde var et selvmordsbelte under kjortelen, hadde jeg ikke tid til noen omhyggelig utvelgelse. Jeg hadde et helt lag av karene mine innenfor rekkevidde av en eventuell eksplosjon. Vi var truet alle sammen. Jeg hadde ikke noe annet valg enn å felle alle tre.»

«Da likene ble undersøkt, viste det seg at ingen av dem hadde noe belte. Det var opplysningene som ble fremlagt da du sto for krigsrett. Var det ikke riktig?»

«Jeg hadde ingen mulighet til å kroppsvisitere fangene på forhånd. Jeg hadde omtrent et hundredels sekund på meg til å ta beslutningen.»

«Felle er en forskjønnende vending som vanligvis brukes om å drepe dyr.» Hun skiftet angrepsvinkel.

«I det militære brukes ordet på en annen måte.»

«Felle niggere?» foreslo hun. «Ekspedere turbanskolter?»

«Ordvalget er ditt, Mrs Bannock, ikke mitt.»

De løp uten et ord i ti minutter, så brøt hun tausheten. «Etter at du begynte i Bannock Oil, har du vært innblandet i endel flere dødsepisoder.»

«Tre, for å være nøyaktig, Mrs Bannock.»

«I forbindelse med disse tre episodene ble tjuefire mann drept av deg og karene dine. Og alle ofrene var arabere?»

«Nitten av dem, for å være nøyaktig, Mrs Bannock.»

«Da tok jeg ikke så helt feil,» sa hun.

«Før vi fortsetter, Mrs Bannock, vil jeg gjerne påpeke at samtlige av de nitten opprørerne var oppsatt på å sprenge Bannock Oils anlegg i filler.»

«Det falt deg ikke inn at du kunne arrestere dem og avhøre dem for å være sikker på at de virkelig var terrorister?» spurte hun.

«Tanken streifet meg, Mrs Bannock, men på de aktuelle tidspunktene fyrte de løs på meg og virket lite åpne for høflig samtale,» sa Hector, og denne gangen lot han et lite, nedlatende flir fordreie leppene. Han hadde lært nok om Hazel Bannock til å vite at bemerkningen ville terge henne infamt. Hun løp videre i taushet en stund mens hun la opp en ny angrepsplan.

«Si meg med hånden på hjertet, Cross,» sa hun til slutt. «Hvordan ser du på folk med mørkere hudtone enn din egen liljehvite?»

«Med hånden på hjertet, Mrs Bannock, gir jeg nøkken i det. Jeg stiller meg like fiendtlig til liljehvite jævler som til kølsvarte jævler. Men jeg nærer en trofast aktelse både for bra liljehvite og for bra kølsvarte folk.»

«Vær så vennlig å moderere språkbruken, Cross.»

«Greit, Mrs Bannock. Så snart du kutter ut de smarte insinuasjonene.»

«I orden, Cross. Da skal jeg si det rett ut. Jeg tror du er en blodtørstig rasist, derfor liker jeg deg ikke så altfor godt.»

«Mr Bannock syntes ikke det samme om meg da han undertegnet kontrakten min med Bannock Oil.»

«Jeg vet at min mann hadde høyere tanker om deg og dine ferdigheter enn jeg har, men min mann stemte da også på begge Bush, far og sønn. Henry Bannock var nesten perfekt, men ikke helt.»

«Og du stemte naturligvis på Clinton og Gore?»

Hun ignorerte spørsmålet. «Jeg la merke til den diskrete hentydningen til kontrakten din med Bannock Oil, Cross. Jeg har lest gjennom det dokumentet, hvert eneste ord.»

«Da vet du at det vil være en dyr kontrakt å bryte.»

«Foreløpig er det ingen som snakker om å bryte kontrakter, særlig ikke en som ble autorisert av min mann. Men jeg kommer til å holde øye med deg. Prøv å la være å felle for mange niggere så lenge jeg bestemmer, er du snill.» Da løpeturen var fullført, skilte hun lag med ham med et kort «Takk, Cross,» og gikk mot inngangsdøren med et blikk på armbåndsuret.

«Mrs Bannock!» Han fikk henne til å stoppe opp og se seg tilbake. «Enten du liker meg eller forakter meg, hvis du noen gang skulle komme til å trenge meg, vil du trenge meg sårt, og da vil jeg være på plass, om ikke annet fordi mannen din var et skikkelig menneske. Det finnes ikke greiere folk enn Henry Bannock.»

«Vi får håpe jeg aldri vil få så sårt behov for bistand fra deg,» avfeide hun ham og gikk. Om tjue minutter hadde hun et endelig møte med Simpson før hun skulle reise med helikopter tilbake til oljeterminalen i Sidi el Razig. Der sto jetflyet på flyplassen og ventet, klart til å frakte henne ned til Mahe-øya på Seychellene for å være sammen med den kjære familien sin. Hun tok en rask dusj og brukte fuktighetskrem, men ikke sminke. Hun gikk inn i sambandsrommet sitt. Det var kommet en serie mailer fra Agatha, men hun hadde ikke tid til å ta seg av dem nå. Hun fikk gå gjennom dem når hun satt i flyet. Hun begynte å gå mot døren på vei til møtet med Simpson. Akkurat da hørte hun at BlackBerryen summet i ytterlommen på håndvesken i krokodilleskinn som sto på nattbordet. Hun gikk tilbake. Svært få personer hadde det nummeret. Hun tok mobiltelefonen fra lommen på håndvesken og slo den på. «Du har to tapte oppringninger og 1 tekstmelding,» sto det på displayet. «Vil du se på meldingene?» Hun tastet «Vis».

Lurer på hva den vesle apekatten min vil nå, tenkte hun varmt, og i det samme kom tekstmeldingen frem. Den var uhyggelig kort og enkel:

Grusomme ting skjer. Fremmede menn med våpen …

Den endte som om Cayla var blitt avbrutt midt i en setning. Hazel følte at en mørk lukker flimret foran øynene. Hun svaiet der hun sto. Så klarnet synet, og hun stirret tomt på meldingen, unngikk bevisst å ta uhyrligheten inn over seg. Men så gikk virkeligheten opp for henne, og hun følte hvordan en iskald klo grep om hjertet og begynte å kryste livet ut av henne. Med dirrende hender og kort, astmatisk pust trykket hun på svarknappen på BlackBerryen og hørte på den endeløse ringetonen i Caylas ende. Den ble avbrutt av en upersonlig stemme:

«Personen du ringer kan ikke ta telefonen akkurat nå. Legg igjen en melding etter pipetonen.»

«Vennen min!» sa hun i BlackBerryen. «Vennen min! Jeg blir gal. Ring opp igjen så snart du kan, er du snill.» Hun styrtet inn på sambandsrommet og tastet kontaktnummeret til broen på Dolphin. Av hensyn til skipets og passasjerenes sikkerhet var de fleste besetningsmedlemmene stridsutdannet og godt bevæpnet. De har sikkert forsvart Cayla, tenkte hun desperat. Men telefonen ringte og ringte i det uendelige. Hun ble tørr i munnen og uklar i synet.

«Vær så snill!» tryglet hun. «Kan noen være så snill å svare meg!» Så ble kimingen avbrutt, og summetonen tutet irriterende i øret. Hun smelte på røret og slo Agathas nummer. Det var en lettelse å høre den snerpete, peppermøaktige stemmen.

«Agatha, jeg har fått en uhyggelig tekstmelding fra Cayla, noe om fremmede menn med våpen ombord i Dolphin. Jeg får ikke kontakt med henne. Jeg får ikke kontakt med skipet. Den siste posisjonen jeg har fra dem, er fra i går kveld. Skriv ned disse koordinatene, Agatha.» Fra hukommelsen leste hun opp lengde- og breddegraden Franklin hadde gitt henne. «Nå later det til at skipet har forsvunnet med Cayla ombord. Du må ringe Chris Bessell hjemme. Få ham opp av sengen …» Chris var underdirektøren hennes i Houston. «Han må koble inn så mange han kan i dette. Han må bruke alle sine kontakter i Pentagon og Det hvite hus. Få nærmeste militære satellitt til å overfly området så snart som mulig. Undersøk om det finnes noe amerikansk krigsskip i nærheten. Be dem sende det inn for full maskin. Få et rekognoseringsfly til å gå ut fra flystasjonen på Diego Garcia for å utvide letingen. Gjør kontinuerlige forsøk på å kontakte skipet direkte. Jeg flyr hjem igjen så fort jeg kan. Prøv å skaffe meg et personlig møte med presidenten så snart jeg kommer til Washington. Du og Chris må trekke i alle tråder og trykke på alle knapper.» Hun peste som om hun nettopp hadde løpt maraton. «Agatha, det er Cayla det dreier seg om, veslejenta mi! Jeg setter min lit til deg. Du må ikke svikte meg.»

«Det vet du at jeg ikke vil gjøre, Mrs Bannock.»

Hazel brøt forbindelsen og ringte Simpsons nummer på forlegningens interne linje. Han svarte nesten øyeblikkelig.

«God morgen, Mrs Bannock. Vi venter på deg i styresalen –»

Hun avbrøt ham bryskt. «Ha helikopteret klart for meg om fem minutter. Send en radiomelding og få jetflyet mitt til å stå klart på flyplassen i Sidi el Razig. Be sjefsflygeren min ha maskinen fulltanket med turbinene i gang, klar til øyeblikkelig avgang straks jeg kommer. Be flygeren min melde inn en flight plan direkte til Farnborough-flyplassen i England. Vi tanker der før vi fortsetter over Atlanteren til Washington DC. Her må det ikke kastes bort et øyeblikk.»

Hun åpnet safen og nappet med seg vesken som inneholdt passet, nødkontanter og kredittkort, så føk hun ut av suiten og stormet bortover den lange korridoren mot ytterdøren. Der sto Bert Simpson, to av medarbeiderne hans og Hector. De hadde ventet der siden telefonen til Simpson.

«Hva i all verden er det som foregår, Bert?» spurte Hector stille.

«Fanken om jeg vet. Men det må være en større katastrofe. Hun var aldeles fra seg da jeg snakket med henne –» Han brøt av da Hazel Bannock kom løpende langs korridoren mot dem.

«Er helikopteret her?» ropte hun hektisk.

«Det landet akkurat nå,» forsikret Bert da hun gikk forbi ham mot døren. Så fikk hun se at Hector Cross var sammen med de andre. Han var den eneste som hadde et fattet uttrykk i ansiktet. Han snakket dempet og holdt oppmerksomheten hennes med det grønne, gjennomtrengende blikket.

«Husk, Mrs Bannock,» sa han, «hvis du trenger meg, er ett ord nok.»

Først da gikk det opp for henne at hun gråt åpent, og at tårene strømmet nedover ansiktet og dryppet fra haken. Hun strøk dem vekk med håndbaken, men ønsket desperat at Cross ikke hadde vært der og sett henne i denne forfatningen. Aldri i sitt liv hadde hun opplevd et slikt sydende heksebrygg av følelser. Hun skjønte at hun var nær ved å briste, og innsikten skremte henne. Hector Cross var nærmeste målskive for skrekken og forvirringen hennes. Hun skjelte løs på ham, sint som en furie.

«Våg ikke å gjøre narr av meg, Cross, din arrogante jævel. Du vet ingenting, så hva kan du vel gjøre? Hva kan noen gjøre?» Hun snudde seg vekk og snublet litt da hun gikk ned trappen utenfor døren. Hector ble grepet av en fremmed og uvant følelse. Det var lenge, lenge siden sist han hadde opplevd den, så det tok et øyeblikk å gjenkjenne den. Det var medfølelse. Kanskje Hazel Bannock var svært så menneskelig under den blankpussede fernissen. Han hadde ikke lenger noen tro på kjærlighet. De siste restene av slikt hadde han lagt igjen i en skilsmisserettssal et sted. Men denne medfølelsen minnet sterkt om det andre. Foruroligende greier.

Du har vel ikke tenkt å dumme deg ut igjen, Cross? spurte han seg da hun løp til helikopteret som ventet midt på gårdsplassen med rotoren langsomt dreiende. Hun løp opp leideren, og turbinene på den store maskinen brølte da den steg opp fra bakken og dreide mot kysten. Den senket snuten og strøk av sted i stor fart.

Du har ikke svart på spørsmålet, Cross, hvisket den lille stemmen inni ham. Han smilte uten humor. Nei, svarte han seg selv, men det skal bli interessant å finne ut om hun er menneskelig.

* * *

Rogier bar brettet med Mr Jetsons middag opp til broen. På en ren, hvit linduk dekket han serviset og sølvtøyet på det lille bordet ved akterskottet. Så sto han oppmerksom mens Jetson spiste raskt, uten å sette seg for å nyte måltidet. Han fortsatte å trave frem og tilbake mens han tygget. Øynene sveipet kontinuerlig den stadig mørkere horisonten forut og flakket til radarskjermen. En ørliten kontakt lyste på skjermen. Retningen var 268 grader. Avstanden ble oppgitt som 3,8 nautiske mil.

«Rorgjenger, hold godt øye med det fartøyet.»

«Javel, Jetson.»

«Hva tror du det er for noe, Stevens?»

Rorgjengeren myste mot horisonten. «Ser ut som en slik arabisk dhow. Mange sånne i dette farvannet. Det sies at de bruker passaten til å krysse helt til India. Det har de gjort siden Kristi tid, sies det.»

Rogier hadde fulgt med i samtalen uten at det virket slik. Han snudde på hodet og kikket ut gjennom vinduet på babord broving, og mysende studerte han de stålgrå krappsjøene i havet mot øst. Solnedgangen var bak dem, men likevel varte det en liten stund før han oppdaget den lille, grå pyramiden av seilduk som måtte være riggen på onkel Kamals dhow. Selv sett oppe fra broen lå dhowens skrog under horisonten, og den holdt tydeligvis en kurs parallell med deres egen. Så fikk Rogier se at latinerseilet ble hengende slapt da dhowen la bi en liten stund.

Onkel Kamal setter endelig ut angrepsbåtene, tenkte han.

Så fylte seilet seg igjen, og dhowen bautet mot sør. Den gled inn i skumringen til den etter hvert forsvant av syne.

Jetson gikk tilbake til radarskjermen. «De har lagt om kursen tretti grader mot sør. Jeg tviler på at de gjør mer enn fjorten knop, og med den farten og retningen ligger de an til å krysse tjue nautiske aktenfor oss.» Han kastet et blikk på Rogier. «Takk, stuert,» sa Jetson. «Nå kan du rydde vekk middagsserviset.»

Rogier stablet serviset og bar det ned i sculleryet. Da han ble ferdig med å vaske opp, sa han fra til kjøkkensjefen. «Det var det, kokken. Kan jeg ta kvelden nå?» Kokken satt ved sitt eget lille bord ved siden av pantryet. Foran seg hadde han et krystallvinglass og en grønn, opptrukket flaske.

«Haster det så fælt, Rogier? Kom og ta et glass av denne utsøkte Château Neufen med meg.»

«Ikke i kveld, kokken. Jeg er gåen. Klarer knapt å holde øynene åpne.» Han skyndte seg ut, før kokken rakk å legge mer press på ham.

I lugaren ba han Allah og Profeten om unnskyldning. «Dere vet at det er desperate saker på gang. Tilgi meg at jeg må stå over kveldsbønnen. Når jeg har lystret deres kall til jihad, skal jeg kompensere fullt ut i morgen kveld.» Så tok han på seg det svarte, uformelle antrekket og gikk opp på akterdekket. Han stilte seg ved rekka og så bakover på kjølvannet. Han så ikke annet enn de svarte dønningene som strakte seg utover i mørket. Angrepsbåtene var laget for å ligge lavt i vannet. Skjult blant bølgetoppene lå de under Dolphins radar. Uansett var ikke dette noe krigsskip, og vakten var mer avslappet. All oppmerksomheten deres var rettet forover, hadde han lagt merke til. De ventet ikke at noe annet fartøy var raskt nok til å nærme seg aktenfra. Men Rogier visste at båtene befant seg der ute. Onkel Kamal hadde oppgitt kontakttiden på transponderen til klokken 23.00. På den tiden var de fleste besetningsmedlemmene i ferd med å gå til ro for natten, og ikke på vakt i det hele tatt.

Rogier ventet først én time, så en til. Med jevne mellomrom kikket han på det billige, japanske armbåndsurets selvlysende skive. Dolphin gikk med alle lanterner tent; skipet lyste som et tivoli. Angrepsbåtene kunne sikkert se det fra tjue kilometers hold, men han viste at de allerede var mye nærmere; fulgte antakelig etter Dolphin på noen hundre meters hold. Klokken var noen få minutter på elleve, og han visste at Kamal var punktlig. Rogier stirret langs kjølvannet, og plutselig så han et lite knappenålstikk av lys på det mørke havet. Det blinket tre ganger langt bak skummet. Rogier rettet lommelykten sin over skipets hekk og blinket tre ganger som svar. Så ventet han utålmodig. Barkassene var ikke så veldig mye raskere enn Dolphin, så det tok nesten ti minutter før han skimtet det første hailiknende skroget i mørket akter. Da det kom nærmere, ante han besetningen som satt sammenkrøpet bak ripa. De var selvsagt kledd i mørke plagg i stedet for de tradisjonelle hvite dishdashahene, og ansiktene var svøpt i mørke hodeskjerf. De passet på at våpnene ikke var synlige over ripene. De to andre angrepsbåtene dukket ut av mørket bak den fremste.

En enslig skikkelse sto i baugen på den fremste båten da den dreide ut langs Dolphins babord låring og trakk tett inntil yachten.

Tross hodeskjerfet gjenkjente Rogier onkel Kamals høye, slanke gestalt. Han ledet raidet personlig. Rogier blinket ned med lommelykten for å bekrefte at han var klar til å ta linen ombord. Kamal bøyde seg og plukket opp noe fra dekket, og da han rettet seg opp igjen, holdt han en liten linekaster som et gevær. Han løftet kolben til skulderen og siktet opp mot stedet hvor Rogier sto. Kasteren gikk av med et dempet plopp og en sky av hvit røyk, og Rogier dukket da den hvite linen snodde seg oppover og svevde i bue over ham. Den lille entringshaken i enden av linen falt på dekket så det skramlet bak ham, og Rogier styrtet frem for å ta linen før den ble dratt over bord på grunn av motstanden i vannet. Raskt viklet han linen tre ganger rundt kryssholtet på dekket og gjorde den fast med et pålestikk. Han vinket ned til onkelen, og øyeblikkelig kom en av karene i besetningen, en liten, senete mann med apeaktig styrke og sprekhet, og klatret opp linen. Han landet barbeint på dekket ved siden av Rogier. Bundet rundt livet hadde han en grøvre line som kunne tåle hvor mange klatrere det skulle være. Resten av bordingsmennene kom opp linen i rask rekkefølge. En av dem rakte Rogier en Tokarev-pistol i hylster, og Rogier spente det om livet under vindjakken. Fem stykker var allerede tildelt oppgaven med å sikre broen. På et kort ord fra Rogier kneppet det i sluttstykkene deres da alle tok ladegrep på karabinene sine. De fulgte etter Rogier i springmarsj.

Da Rogier skulle opp trappen til øvre dekk, kom han ansikt til ansikt med kokken, som var på vei ned trappen. Kokken glodde totalt uforstående på ham og de væpnede mennene som fulgte etter, så åpnet han munnen for å skrike. Rogier slo pistolskjeftet i tinningen på ham og hørte at kraniet brast. Kokken falt sammen uten en lyd. Rogier bøyde seg over den livløse kroppen, og med tre nye slag knuste han bakhodet for å være sikker. Så hoppet han over liket og løp oppover. Ved inngangen til broen stanset han og lot karene som fulgte etter gjøre seg klare. Så gikk han inn på broen. Jetson sto ved instrumentpanelet og drøftet noe med rorgjengeren. Radiotelegrafisten var i kammeret sitt bakerst på broen. Han lente seg bakover i svingstolen og konsentrerte seg helt og holdent om paperbacken han leste. Men hvis han ante uråd, ville det bare ta ham et øyeblikk å slå til den røde alarmknappen han hadde ved siden av seg. Det ville sette i gang en serie elektroniske tiltak som automatisk ville utløse alarmsirenene ombord og la radioen sende et nødsignal som ville bli oppfanget av alle maritime lyttestasjoner fra Perth til Cape Town, og fra Mauritius til Bombay. Rogier holdt Tokareven bak ryggen da han gikk inn i radiokammeret.

«Hei, Tim!» Han smilte da telegrafisten kikket opp fra boken.

«Rogier, hva i all verden gjør du her oppe? Du vet at det er adgang forbudt her.»

Rogier pekte forbi skulderen hans. «Hvorfor blinker den røde lampen, Tim?»

Tim snudde seg raskt i stolen. «Hvilken rød lampe?»

Rogier tok pistolen frem fra bak ryggen og skjøt Tim øverst i nakken. Prosjektilet kom ut av pannen i et fargerikt gufs av blod og hjernemasse som sprutet over radiopanelet. Tim bikket ut av stolen og gled ned på dørken. Rogier snudde seg raskt og så at karene hans allerede hadde karabinene rettet mot Jetson og rorgjengeren.

«Herregud, Moreau. Du har myrdet den mannen …» Jetsons stemme skalv av sjokk og fortørnelse. Han begynte å gå mot Rogier. Rogier løftet pistolen og skjøt ham midt i brystet. Jetson klemte begge hendene mot såret og ble stående og svaie en smule.

«Er du gal?» mumlet han vantro.

«Du må drepe offiserene øyeblikkelig, for det er de som vil organisere eventuell motstand,» hadde bestefaren beordret, så Rogier skjøt Jetson to ganger til i brystet og betraktet ham med faglig interesse da han vaklet baklengs mot kontrollpanelet og falt sammen til en bylt.

«Sikre besetningen, de kan bli nyttige som forhandlingsbrikker senere,» hadde bestefaren beordret. Rogier nikket til karene sine, og de holdt rorgjengerens armer bak ryggen hans og bandt håndleddene sammen med en grov nylonstrips. Rogier gikk forbi ham og bort til yachtens kontrollpanel, hvor han beveget maskintelegrafene til «Stans». Vibrasjonene i dørken ebbet ut, og han kjente den svake forandringen i skipets bevegele da Amorous Dolphin mistet farten.

«Sett deg,» sa Rogier til rorgjengeren. Ikke rør deg før du får beskjed om det.»

«Herregud da, Rogier,» innvendte rorgjengeren, men Rogier stakk pistolen i ribbeina på ham, og med armene bakbundet huket rorgjengeren seg raskt ned på dørken og satte seg i den voksende pølen av Jetsons blod. Det trakk seg inn i buksen hans.

Rogier satte igjen en av karene sine som vakt og førte resten av dem ned på nedre dekk. Han stoppet utenfor døren til kapteinens suite. Som skipets stuert hadde han et kort han kunne låse seg inn i en hvilken som helst lugar med, bare den ikke var dobbeltlåst. Rogier hadde servert kaffe til Franklin klokken 0600 hver morgen, så han visste av erfaring at kapteinen aldri dobbeltlåste. Døren gled stille opp, og Rogier gikk inn i kapteinsuitens stue. Han tente skrivebordslampen og så at døren til soverommet sto på klem. Innenfor hørte han kraftig snorking. Han gikk gjennom stuen og kikket inn på soverommet. Franklin lå på ryggen på køya, oppå sengetøyet. Han hadde bare en boxershorts på. Vommen var svulmende, blek og dekket med grå, uryddig hårvekst. Munnen hang åpen, og den jevne snorkingen resonerte opp gjennom halsen. Rogier gikk bort til ham og holdt munningen på Tokareven en centimeter fra øret. Han løsnet ett skudd. Franklin gulpet høylytt og stoppet midt i utåndingen, men så laget han ikke flere lyder eller bevegelser. Rogier ga ham et nytt hodeskudd. Så fylte han pistolmagasinet opp igjen og førte karene sine ut av lugaren og ned til hovedsalongen.

Onkel Kamal kom og tok omkring ham med det samme han gikk inn. «Måtte Allah trykke deg til sitt bryst. Du har gjort Guds arbeid i dag, Adam.» Han gestikulerte mot raden av andre fanger som satt på huk på dørken med hendene bakbundet. «Er dette alle? Mangler det noen?»

Rogier telte de huksittende besetningsmedlemmene raskt. «Ja, alle er her. Kapteinen, styrmannen, kokken og telegrafisten er i klørne på Iblis, Djevelen, der de hører hjemme. Den andre som mangler er rorgjengeren, som sitter bevoktet på broen.» Han pekte ut Georgie Porgie, purseren. «Behold den mannen her,» kommanderte han. «Jeg skal ta meg av ham senere.» Så plukket han ut de to underoffiserene og maskinsjefen. «Det der er offiserene. Ta dem med akter og skyt dem. Lemp likene på sjøen.» Han snakket arabisk, slik at ofrene hans ikke ante noe om sin skjebne da de ble dratt på beina og ført vekk.

Rogier ventet til han hørte skuddene før han fortsatte. «Det var alle de vantro ombord, unntatt jenta. Hun ligger nok fortsatt og sover i lugaren.» Han smilte bistert da han husket hvor gåen Cayla hadde vært da han gikk fra henne; hun var fullstendig utmattet av elskovsferdighetene hans. «Jeg skal gå ned og hente henne nå. I mellomtiden, onkel Kamal, må du gå opp på broen og få skipet i bevegelse igjen.»

* * *

Cayla var ikke sikker på hva som hadde vekket henne. Søvndrukken satte hun seg opp i den kaotiske sengen, skakket på hodet og lyttet. Det var ingen uvanlige lyder å høre, men noe annet hadde forandret seg. Søvndrukkenheten bremset tankene, så det tok noen sekunder før hun innså at skipets maskiner var stanset, og at det rullet tungt i sjøgangen.

Underlig, tenkte hun ubekymret. Vi kan umulig ha kommet i havn ennå. Måneskinnet strømmet inn gjennom ventilen som vendte mot rederens private dekk og svømmebasseng. Nå var hun våken, og hun stanset ved ventilen og så ut på stjernehimmelen og den mørke sjøen. Det fosset ingen kjølvannstripe akterover fra skipet, så hun skjønte at det første inntrykket hennes hadde vært riktig. Dolphin hadde stanset. Hun skulle til å ringe broen og spørre vakthavende hva som foregikk, men akkurat da gled en skygge forbi ventilen, og hun skjønte at det var noen ute på det private dekket. Hun ble øyeblikkelig sint. Besetningen hadde absolutt ingen adgang der. Hun og moren brukte det til nakensoling og nakenbading. Nå ville hun så absolutt ringe broen og sørge for at den uvedkommende fikk en overhaling. Men før hun snudde seg vekk, kom en annen skikkelse inn i synsfeltet hennes. Han var mørkt kledd og hadde et svart arabisk sjal viklet rundt hodet slik at bare øynene syntes. Han stoppet ved ventilen og kikket inn. Hun trakk seg forskrekket unna. Mannen la ansiktet mot glasset og løftet den ene hånden for å skygge øynene, og Cayla skjønte at måneskinnet ikke var nok til at han kunne se inn i den mørklagte lugaren. Væremåten hans var fordekt, men samtidig truende. Hun holdt pusten og sto stiv av skrekk. Det var som om han så henne rett i øynene, men etter noen sekunder trakk han seg unna ventilen. Med et nytt støt av skrekk så hun at han hadde en automatkarabin i rem over skulderen. Han forsvant ut av syne, men øyeblikkelig gikk tre andre mørke skikkelser raskt og lydløst forbi ventilen. Alle hadde automatvåpen.

Nå innså hun at det måtte ha vært skudd som vekket henne. Hun måtte skaffe hjelp. Skjelvende redd løp hun innover i lugaren og hentet satellittelefonen på nattbordet. Febrilsk ringte hun broen. Hun fikk ikke noe svar, men lot det ringe mens hun prøvde å tenke gjennom hva hun nå skulle gjøre. Det var bare én annen person hun kunne henvende seg til. Hun ringte morens private nummer. Hazels innspilte stemme ba henne snakke inn en beskjed. Hun brøt av og ringte øyeblikkelig om igjen, men med samme resultat.

«Å, mamma! Mamma! Snille deg, du må hjelpe meg,» jamret hun og begynte å skrive en tekstmelding; tomlene fløy over tastaturet.

Grusomme ting skjer. Fremmede menn med våpen …

Hun stoppet midt i setningen. Det var noen ved lugardøren. Noen låste opp med en universalnøkkel. Hun trykket på sendeknappen, slengte telefonen i nattbordskuffen og lukket den med et smell. I nesten samme bevegelse spratt hun opp av sengen. Hun stormet til døren og kastet vekten sin mot den da den begynte å åpne seg.

«Forsvinn!» skrek hun hysterisk. «Ha deg vekk, hvem du enn er! La meg i fred!»

«Cayla! Det er meg, Rogier. Slipp meg inn, Cayla. Alt er i orden. Ingen fare.»

«Rogier! Å, takk og pris. Er det virkelig deg?» Hun åpnet døren med et rykk og stirret et øyeblikk på ham som om hun ikke trodde det hun så, blek og storøyd, men så hulket hun i lettelse. «Rogier! Å, Rogier.» Hun kastet seg mot brystet hans og klamret seg til ham med desperate krefter. Han holdt henne med den ene armen og strøk henne over håret med den andre hånden.

«Ikke vær redd. Alt skal ordne seg.»

Hun ristet vilt på hodet. «Nei! Du skjønner ikke. Det har vært menn her. En av dem så inn i lugaren. Han hadde andre med seg! Fæle menn. Alle hadde våpen. Og jeg hørte skudd …»

«Hør på meg, vennen min. Det er ingen fare. Jeg skal forklare deg alt sammen senere. Men ingen skal gjøre deg noe. Du må være tapper. Og nå må du kle på deg. Vi må dra herfra. Kle deg varmt, Cayla. Bruk den vanntette jakken. Det er kaldt ute.» Han strakte seg over skulderen hennes og slo på hovedlyset i lugaren. «Du må skynde deg, Cayla.»

«Hvor skal vi, Rogier?» Hun trakk seg litt tilbake og så ham i ansiktet. Så gikk blikket ned til brystet hans. «Du blør, Rogier. Du har blod overalt.»

«Bare gjør som jeg sier, for svingende. Vi har ikke mye tid. Kle på deg.» Han grep henne i armen, leide henne med makt mot det rommelige garderobekammeret og puffet henne inn. Hyllene på begge sider var fulle av klær, og flere kjoler og bukser lå uvørent strødd utover sofaer og stoler, til og med hulter til bulter på dørken. På sminkebordet sto flere titalls krukker og glass og flasker med kremer og salver og parfymer, mange med lokket avskrudd.

«Det gjør vondt,» protesterte hun. «Slipp armen min.» Han ignorerte bønnen, plukket opp en jordbærrød cordbukse fra en stol og dyttet den i hendene på henne.

«Her, ta på deg denne. Heng i!»

Men hun sto som forstenet og stirret på pistolen i hoftehylsteret hans. «Det der er jo et våpen! Hvor har du fått tak i det, Rogier? Dette skjønner jeg ikke. Du er nedsprutet med blod, men det er ikke ditt, vel? Og så har du våpen.» Hun begynte å rygge unna ham. «Hvem er du? Hva er du? Kan du si meg det?»

«Jeg vil ikke gjøre deg noe, Cayla, men du må gjøre akkurat som jeg sier.»

Hun ristet vilt på hodet. «Nei! La meg være. Du kan ikke gjøre dette mot meg.»

Han grep henne om håndleddet og vred armen bak på ryggen. Så begynte han langsomt å løfte henne bare etter håndleddet. De trassige ropene hennes gikk over i smertehvin, men han løftet mer og mer inntil hun sto på tåspissene. Hvinene ble høyere og skarpere inntil hun kapitulerte.

«Stopp, Rogier, hold opp,» hulket hun. «Jeg gjør hva du vil, bare du slipper armen min.» Han gledet seg over hvor lite som skulle til for å bryte viljen hennes. Han hadde vært ute for andre som hadde omkommet mens de fortsatt strittet imot ham. På denne måten sparte han mye tid og bryderi. Hun kledde på seg uten å se på ansiktet hans igjen. Hodet hang, og et og annet hulk presset seg frem. Da hun ble ferdig, tok han henne i albuen og førte henne inn på soverommet.

«Hvor er mobiltelefonen din, Cayla?» spurte han bryskt.

Hun ristet mutt på hodet, men kunne ikke la være å skotte mot nattbordskuffen.

«Takk.»

Han rykket skuffen ut og tok telefonen. Han åpnet listen over sendte meldinger og leste høyt de ordene hun hadde sendt til moren bare noen minutter tidligere: «'Grusomme ting skjer. Fremmede menn med våpen' … Synd du gjorde det der, Cayla, du har bare gjort det vanskeligere for deg selv,» sa han i en mild tone, men så fiket han til henne så hardt at hodet ble slengt til side og Cayla gikk over ende på dørken. «Ikke mer slikt tull, takk. Jeg liker ikke å straffe deg, men jeg vil gjøre det hvis du tvinger meg til det.»

Han åpnet baklokket på apparatet, tok ut simkortet, stakk det i vindjakkelommen og trakk igjen glidelåsen på lommen. Så slengte han telefonen til side. Han bøyde seg ned, grep henne om albuen igjen og dro henne opp. Med fast grep om armen hennes geleidet han henne ut av lugaren og ned trappen til hovedsalongen. Hun gispet sjokkert og rygget bakover mot Rogiers grep da hun så at besetningen satt bakbundet på dørken mens maskerte menn sto over dem med løftede karabiner.

Han ristet armen hennes hardhendt. «Ikke mer tull nå!» Han geleidet henne til den andre kanten av salongen og tvang henne til å sette seg, så vinket han en av de maskerte mennene bort til seg. Cayla kikket forbløffet opp da han snakket arabisk til mannen.

«Jeg vil ikke at denne kvinnen skal lide noen skade. Hun er mer verdifull enn ditt eget elendige liv. Forstår du det jeg sier til deg?»

«Jeg forstår, herre.» Mannen berørte sitt eget bryst som tegn på respekt.

«Hvorfor snakker du det språket, Rogier? Hvem er du? Hvem er disse menneskene? Hvor er kaptein Franklin? Jeg vil snakke med ham.»

«Det blir vrient å få til. Kapteinen har to kuler i hjernen.» Han pekte på pistolen han hadde hengende ved hoften. «Nå får det være nok spørsmål fra deg. Bare vent taus der. Jeg kommer tilbake senere. Jeg tror du begynner å lære at jeg må ha total lydighet fra din side.»

* * *

Da Rogier kom inn på broen, så han at onkelen sto til rors. Kamal var en dyktig sjømann som hadde tilbrakt livet på havet i alt fra små dhower til gigantiske oljetankere. Rogier kikket på kompasset og så at Dolphin lå på stikk motsatt kurs av den Franklin hadde satt. De var på vei tilbake til den kanten de kom fra. Han gikk ut på brovingen og så akterover. De tre angrepsbåtene ble slept etter yachten, noe som forklarte den reduserte farten. Kamal tok det rolig for ikke å drukne dem i Dolphins kjølvann. Rogier gikk og stilte seg ved siden av onkelen.

«Har du fått kontakt med dhowen ennå?» Kamal myste i røyken som steg fra den håndrullede tyrkiske sigaretten han hadde mellom leppene.

«Ikke ennå, men snart!»

«Jenta greide å sende en melding til moren. Hele det amerikanske sjøforsvaret og flyvåpenet kommer til å lete etter oss så snart det lysner. Moren til jenta er svært mektig.»

«Alt skal være ordnet innen soloppgang,» forsikret Kamal. Han smilte og pekte over baugen. I horisonten rett forut blusset en nødrakett plutselig opp; det rødlige lysskjæret danset over bølgetoppene. «Der er den,» sa han tilfreds. De to skipene nærmet seg hverandre raskt, og da de var bare noen hundre meter fra hverandre, reduserte Kamal maskinkraften og la Dolphin på tvers av vinden og sjøgangen, slik at han dannet en molo for dhowen. Det gamle fartøyet la seg i ly av Dolphin, og trosser ble kastet ned til karene på dekket. Da dhowen var godt fortøyd, ble fangene overført til den og geleidet ned i fremre lasterom. Bare Cayla ble slept gråtende og sprellende til Kamals lugar i dhowens dekkshus og stengt inne med en vakt ved døren.

Raskt slo en gjeng arabiske sjømenn opp luken til dhowens aktre lasterom. Fra lasterommet vinsjet de fem paller med gods opp til Dolphins dekk. Da de var ombord på yachten, ble de grove seildukspresenningene trukket til side. Under lå det tolv store kolli på hver pall. Disse var pakket i gul plast og merket med svarte kinesiske skrifttegn. Tre mann måtte til for å bære hver kasse ned under dekk. Sjauerne arbeidet forsiktig og behandlet kassene med omhu og respekt. Hver enkelt inneholdt tretti kilo av det plastiske sprengstoffet Semtex H.

«Få litt fart på dere!» brølte Rogier til dem. «Detonatorene er ikke klargjort. Det er helt trygt å håndtere.» Han og Kamal fulgte etter bærerne ned under dekk, ned til skrogbunnen, og så på at de gule kassene ble plassert langs kjølen under maskinrommet. Rogier lot Kamal koble fenghettene og gjøre klar tidsinnstillingen, så gikk han opp på purserens kontor. Georgie Porgie satt på dørken med en vakt stående over seg.

«Løsne ham!» sa Rogier til vakten, som stakk karabinens bajonettspiss mellom Georgies håndledd og skar av stripsen. Bladet rispet den lubne armen.

«Det dyret har skåret meg,» jamret Georgie. «Se! Jeg blør!»

Rogier ignorerte klagene hans. «Åpne safen!» Da begynte Georgie Porgie å protestere mer intenst. Rogier trakk pistolen fra hylsteret og skjøt ham i beinet. Prosjektilet knuste kneskålen hans. Purseren hvinte skingrende. «Åpne safen,» gjentok Rogier og rettet Tokaroven mot det andre beinet hans.

«Ikke skyt meg flere ganger!» klynket Georgie og slepte seg bort til stålsafen som var felt inn i skottet bak skrivebordet. Han slepte det skadde beinet etter seg; det dro en våt blodstripe over dørkplankene. Georgie stønnet av smerte mens han tuklet med kombinasjonslåsen og dreide vrideren frem og tilbake. Til slutt kom det et knepp, og han dreide låsehåndtaket. Safedøren gikk opp.

«Takk!» sa Rogier og skjøt ham i hodet. Georgie Porgie stupte nesegrus, og det uskadde beinet trommet krampaktig i dørken. På et nikk fra Rogier grep vakten beinet midt i krampetrekningene og slepte Porgies lik til side. Rogier satte seg på huk foran den åpne safen og gikk raskt gjennom innholdet.

Han vraket skipets dokumenter, deriblant konossementene og registreringsbeviset fra Cayman-øyene. Men han tok den tykke bunken som var passene til besetningen. Bestefaren hadde nok god bruk for de ekte grønne amerikanske og brune EU-passene. Under skrivebordet sto en dokumentmappe i stoff; den hadde han lagt merke til hver gang han var på purserens kontor. Rogier stappet passene i den. I tillegg inneholdt safen omkring femti tusen amerikanske dollar i varierende seddelstørrelser; han la dem sammen med passene uten å telle dem. På stålhyllen under pengene sto fire blå smykkeskrin. «Graff. London.», sto det med gullskrift på lokket på det første han tok ut. Han åpnet det. Diamantene i det tunge halskjedet på skrinets hvite satengpolstring var store som vaktelegg, og de tindret som solskinn på en fjellbekk. Rogier visste at de i sin tid hadde tilhørt den kvinnelige amerikanske arvingen av Woolworth-formuen. Det var først og fremst disse som hadde interessert ham.

«Takk, Mrs Hazel Bannock,» sa han med et smil. «Men jeg tviler på at Islams Blomster velger å sende deg noen formell kvittering.» Han visste hva de andre smykkeskrinene inneholdt, så han kastet ikke bort tid på å åpne dem, men slapp samtlige i dokumentmappen. Han nikket til den arabiske vakten, og de løp opp lugartrappen til hoveddekket. Onkel Kamal ventet på ham ved rekka. Rogier ga ham dokumentmappen. «Ta godt vare på denne, min ærede onkel.»

«Hvor skal du?» spurte Kamal da Rogier gikk mot lugartrappen igjen.

«Det er én ting til jeg må gjøre før vi drar.»

«Du har svært lite tid på deg,» sa Kamal. «Det er bare en time og førtifem minutter igjen av tidsinnstillingen.»

«Tid nok,» svarte Rogier. Han bøyde seg over rekka og plystret skarpt. Tre av karene hans, de som hadde fått denne oppgaven tildelt på forhånd, kikket opp på ham. De bar hver sin spesialkonstruerte pakkasse som Rogier hadde bedt bestefaren sende ham. Han vinket på karene, og de klatret opp yachtens skrogside med kassene. Rogier førte dem ned til Caylas forlatte suite. Han gikk raskt inn i hovedlugaren og stilte seg foran det store oljemaleriet av Gauguin. Som vanlig syntes han de friske fargene var behagelige å se på, men fremstillingen av en naken kvinnekropp krenket den religiøse tenkemåten hans. Ikke desto mindre løftet han maleriet ned fra krokene og la det opp ned på sengen. Han hadde tatt med en foldekniv nettopp til denne oppgaven, og nå brukte han bladet til å bende løs den snirklete, bladgullbelagte rammen. Han kastet rammen og lot maleriet ligge på sengen med bildesiden opp. Han skyndte seg inn i rederens private spiserom, tok Monets nøkkerosemaleri ned fra det innerste skottet og la det på spisebordet for å fjerne rammen. Mens han holdt på med det, tenkte han på at et tilsvarende maleri året før var blitt solgt på auksjon på 98,5 millioner pund. Så gikk han til van Goghs Elven ved Arles, som hang på sideskottet. Han tok ned bildet og la det ved siden av Moneten. Han brøt av rammen og kastet bort en liten stund på å beundre disse to nydelige arbeidene. Bestefaren var ingen kunstkjenner, men når Rogier fortalte ham hva disse tre verkene var verd, ville han bli forbløffet og henrykt over det uventede tilskuddet til kampbudsjettet hans. Hele tiden hadde mennene med pakkassene betraktet ham med dyp forundring.

Hver pakkasse var laget i akkurat riktig størrelse for et bestemt bilde. Rogier hadde lastet ned malerienes mål fra en kunstkatalog på Internett. Han pakket Gaguinen i kassen, og så til sin lettelse at bestefarens snekkere hadde gjort en god jobb, for den passet nøyaktig. De to andre maleriene gled like presist på plass i sine egne kasser. Han lukket alle tre og ba karene sine bære dem opp på hoveddekket. Da Rogier kom opp dit igjen, var Kamal sterkt urolig.

«Hva var det du somlet så lenge med, Adam? Tidsinnstillingen kan ikke slås av eller stilles om. Vi må henge i!» De svingte seg ned i dhowen, og da Kamal ga ordre om å kaste loss, førte Rogier oppsyn med plasseringen av de tre kassene i fremre lasterom. Kamal la dhowen på østlig kurs og seilte vekk for så fort det lot seg gjøre. Rogier sto sammen med onkelen ved den massive rorkulten av tre og så akterover.

«Det er virkelig synd at vi ikke kunne tatt fartøyet i tillegg til jenta, for det har enorm verdi,» sa Rogier tankefullt.

«Hva er verdien av femti år i et amerikansk fengsel?» spurte Kamal. «Det er betalingen du ville få hvis du var så dum at du prøvde å beholde skipet.» Han kikket på armbåndsuret. «Sju minutter til,» sa han.

Da eksplosjonen kom, var den enorm. Den lyste opp nattehimmelen som en soloppgang. Noen sekunder senere feide sjokkbølgen over dhowen så seilduken pisket, og Rogiers trommehinner ble trykket inn et smertefullt øyeblikk. Så ebbet lyset ut, og mørket senket seg igjen.

«La de vantro prøve å finne skipet nå,» sa Kamal tilfreds.

«Hvor mange døgns seilas er det til Ras el Mandeb?» spurte Rogier. «Seks?»

«Mer,» sa Kamal. «Vi kan ikke sette kursen direkte dit. Vi må gå tett inn mot den kenyanske kysten og blande oss med den øvrige småskiptrafikken.»

* * *

Dyp snø på Farnborough-flyplassen i England hadde forsinket henne i trettiseks timer, så det hadde tatt henne nesten fire døgn å reise fra Abu Zara og hjem til Statene, men heller ikke da hadde hun dratt til hovedhjemmet sitt i Houston. Hun hadde reist rett til Washington DC.

Henry Bannock hadde alltid holdt seg med en stor, gammeldags leilighet i East Capitol Street med utsikt over Lincoln Park. Det var ikke byens mest utsøkte strøk, men Henry hadde likt å være nær makten når Senatet hadde sesjon. Av samme grunn hadde Hazel beholdt leiligheten etter hans død, men hun hadde renovert den totalt. Den var en ideell base å rette offensiver mot landets styre fra. Helt siden hun ankom hadde hun presset og mast på senator Reynolds fra Texas og staben ved Det hvite hus. Hun hadde allerede fått innvilget et kort møte med presidenten, som hadde lovet henne å engasjere seg personlig i letingen etter Dolphin og datteren hennes. Bannock Oil hadde donert betydelige midler til valgkampen hans. Tross sin venstreorientering var Hazel alltid tilhenger av å helgardere seg, så hun sendte store donasjoner både til Republikanerne og til Demokratene for akkurat slike anledninger, og nå sørget hun for å høste alle de tjenestene hun hadde til gode.

Peter Roberts, en flyoberst fra presidentens stab, hadde uoffisielt fått i oppdrag å være kontaktpersonen hennes under krisen, og selv Hazel måtte innrømme at han hadde gjort en glimrende jobb under vanskelige omstendigheter.

En amerikansk militær observasjonssatellitt hadde endret bane og gjort to rekognoseringer, den hadde overfløyet området omkring Dolphins siste kjente posisjon i 175 og 210 kilometers høyde, med en fart av 29 000 kilometer i timen. Dessverre hadde den ikke registrert noe av betydning. Det var tre svært store containerskip og mange mindre fartøy i området, men ingen som kunne være Dolphin.

I tillegg var USS Manila Bay, en målrobotførende MTB, på ordre fra presidenten sendt sørover fra sitt patruljeområde i Adenbukta utenfor Jemen. Den hadde imidlertid 1050 nautiske mil å seile, og var ikke kommet frem til området ennå.

Oberst Roberts hadde straks kontaktet alle de amerikanske ambassadene i Midtøsten og på det afrikanske fastlandet. Med presidentens bemyndigelse hadde han iverksatt diskrete undersøkelser hos alle regimene, både de vennligsinnede og de fiendtlige. Ingen hadde gitt håp. Caylas avkappede tekstmelding var det eneste sporet som fantes etter henne og Dolphin. Dagene gikk til ingen nytte, og Hazel Bannock visste ikke lenger sin arme råd. Telefonen på skrivebordet i leiligheten hennes i East Capitol Street ringte. Hun hadde voktet den, og nå kastet hun seg over den før den rakk å ringe for annen gang.

«Bannock,» sa hun. «Hvem snakker jeg med?»

«Peter Roberts, Mrs Bannock.»

Hun lot ham ikke fortsette. «God morgen, oberst,» avbrøt hun bryskt. «Har du noe nytt å meddele?»

«Ja, jeg har noe nytt.» Tonen hans fikk henne til å trekke pusten brått. Den var ikke lovende.

«Har de funnet Dolphin?» ville hun vite.

Han unngikk spørsmålet. «Jeg vil helst ikke snakke på denne linjen. Jeg vil gjerne komme og snakke med deg med en eneste gang, Mrs Bannock.»

«Hvor lang tid trenger du på å ta deg hit?» spurte hun.

«Trafikken er forferdelig i dag, men jeg bør kunne være hos deg om tjue minutter, kanskje mindre.»

Hun la på og ringte vakthavende i vestibylen. «Jeg venter oberst Roberts hit. Du kjenner ham. Han har vært her ofte de siste dagene. Send ham rett opp når han kommer.»

Det tok Roberts tjuetre minutter, og hun åpnet døren på første ring.

«Kom inn, oberst.» Hun studerte ansiktet hans og prøvde å tolke hva han hadde å meddele henne før han sa noe. Han leverte frakken til den meksikanske hushjelpen og fulgte med Hazel inn i stuen, hvor hun tok ham for seg; hun kunne ikke dy seg lenger.

«Hva har du å fortelle?»

«Du vet at den amerikanske marinen sendte en destroyer til Dolphins siste kjente posisjon. Den kom frem dit for noen timer siden.»

Hun grep ham i ermet. «Ikke hold meg på pinebenken, oberst. Hva har de funnet?»

Pinlig berørt strøk han hendene over det tykke, jerngrå håret. «Bare et område hvor det flyter vrakgods.»

Hun så på ham. Uttrykket var uforstående.

«Jaha?» sa hun til slutt. «Hva sier det oss? Hvordan vet vi at det har noe med yachten min å gjøre? Eller med datteren min?»

«Det var en flytevest blant vrakgodset. Den var fra yachten din. Navnet sto malt på vesten.»

«Det beviser ingenting,» sa Hazel, men så fikk hun se det medlidende uttrykket hans.

«Manila Bay er kommandert tilbake til sitt eget patruljeområde,» sa han.

«Nei!» utbrøt Hazel; stemmen steg krast. «Nei! Det nekter jeg å tro. De kan ikke avblåse letingen.»

«Mrs Bannock, de har gjennomsøkt området med skip, med fly og med satellitt. Dolphin er et stort fartøy. Den kan ikke ha blitt oversett, ikke hvis den var på overflaten.»

«Du tror at yachten er senket,» sa hun. «Og at datteren min er gått ned med den. Skulle min Cayla være død? Er det det du vil frem til? Hvordan forklarer du i så fall Caylas tekstmelding til meg om at det var fremmede menn på skipet?»

«Med all respekt, Mrs Bannock, du er den eneste som har sett den meldingen,» sa han mildt. «Og så har vi det flytende vrakgodset å holde oss til. Jeg tror vi må gå ut med en kunngjøring til pressen om at Dolphin er forsvunnet –»

«Nei!» brøt hun av. «Det ville være å godta at Cayla er død.» Hun gikk til vinduet og kikket ned mot parken mens hun slet med å få igjen likevekten. Så snudde hun seg mot ham igjen. «Datteren min lever ennå,» sa hun bestemt. «Det vet jeg ut fra morsinstinktet. Veslejenta mi lever!»

«Det håper vi alle, men håpet avtar litt for hver dag som går.»

«Jeg gir ikke opp!» ropte hun til ham. «Og det bør ikke de heller.»

«Nei, selvfølgelig ikke. Men vi må se på andre muligheter.»

«Som hva da?» Hun var veldig sint og veldig redd.

«I den delen av Det indiske hav er det intens seismisk aktivitet i havbunnen. En rekke tsunamier har vært registrert i det siste –»

Hun avbrøt ham igjen. «Flodbølge. Tror dere Dolphin er blitt rammet av en flodbølge? Tror dere at datteren min har druknet?»

«Tro meg, Mrs Bannock, vi føler med deg alle sammen …»

Hun rykket armen vekk. «Jeg vil ikke ha den fordømte medfølelsen deres. Jeg vil at dere skal finne datteren min.»

* * *

Hazel satt alene i det vakre soverommet sitt i den vakre leiligheten med utsikt over klodens mektigste by, og hun var mer alene enn hun noen gang hadde vært. Fortvilelsen fosset over henne i jevne bølger. For hver gang brukte hun mer tid på å ta seg opp til overflaten igjen. Hun var i ferd med å drukne i sin egen ensomhet. Selv ikke verdens mektigste mann var i stand til å hjelpe henne. Hun hadde ingen. Hun stusset ved tanken.

Kanskje det finnes en siste utvei. Hun følte en ørliten gnist av håp i det kvelende mørket. Hun husket stemmen hans, det siste han hadde sagt til henne: «Hvis du trenger meg, er ett ord nok.» Stoltheten steg opp i halsen og holdt på å kvele henne. Hun hadde kalt ham en arrogant jævel, og det var selvfølgelig det han var. En hard, ufølsom, nedlatende jævel.

Akkurat en slik mann som jeg trenger nå, tenkte hun. Hun tvang stoltheten til side og grep telefonen. Hun ringte Agatha i Houston.

«Har vi hørt noe, Mrs Bannock?» Agatha var nesten like glad i Cayla som Hazel selv var.

«Ja, de har funnet rester av Dolphin.»

«Og Cayla? Er det noe nytt om Cayla?»

«Ikke ennå, men snart,» forsikret hun, og fortsatte raskt for å unngå neste spørsmål. «Har vi noe nødnummer til Hector Cross i Cross Bow Security?»

«Et øyeblikk, Mrs Bannock,» sa Agatha, og kom på linjen igjen nesten med det samme. «Det er satellittelefonen hans. Tjuefire timers kontakt …» Hun leste opp nummeret. «Vi må være tapre, Mrs Bannock,» fortsatte hun. «Vi må være sterke for Caylas skyld.»

«Jeg er glad i deg, Agatha,» sa Hazel og lot henne sitte igjen og gispe i sjokk. Det hadde ingen sagt til Agatha Reynolds på svært lenge.

Hazel visste at det var langt over midnatt i Abu Zara, men Hector tok telefonen på tredje ring, og tonen hans var skarp som en kårde.

«Hector Cross.»

«Jeg trenger deg sårt, Cross,» sa hun. «Akkurat slik du forutsa.»

«La meg høre hva det er,» sa Hector.

«Yachten min har forsvunnet på havet med datteren min ombord. Men hun sendte meg en tekstmelding hvor det sto at det var menn med våpen ombord i yachten. Det virker som om folk her i Washington ignorerer dette. Dessverre ble jeg så fortvilet at jeg slettet meldingen fra telefonen ved en feiltakelse, så jeg kan ikke bevise det for dem. Kanskje de tror jeg fantaserer. At det bare er ønsketenkning fra min side.» Hun prøvde å hindre stemmen i å dirre. «De har funnet vrakrester. Det er det de henger seg opp i. De prøver å si til meg at hun er død.»

Jeg skjønte at det var ille, tenkte Hector, men ikke så ille som dette. Han holdt tonen fullstendig nøytral. «Hvor?»

Hun gjentok posisjonen som Roberts hadde oppgitt til henne. Burde hun være sint over den manglende medfølelsen hans? Burde han ikke i det minste ha sagt noen vennlige ord for å vise forståelse? Nei, han var en hard, ufølsom, nedlatende jævel, tenkte hun.

«Når?» spurte han, og hun oppga tidspunktet. Han tidde, og hun ventet til hun ikke lenger kunne dy seg.

«Hallo? Er du fortsatt der?»

«Jeg tenker,» sa han.

«Høyere offiserer her tror at Dolphin ble senket av en flodbølge.» Hun klarte ikke å tie stille.

«Pisspreik!» utbrøt han, og hjertet hennes danset av glede over det grove uttrykket. Det var akkurat noe sånt hun ønsket å høre. Det var nettopp det Henry Bannock ville sagt.

«Hvorfor mener du det?» Hun lengtet etter mer beroligelse.

«Ingen flodbølger på dypt vann. Tsunamiene tårner seg ikke opp før de nærmer seg land.» Han tidde igjen i nærmere ett minutt. Så hadde han et spørsmål: «Ikke noe løsepengekrav ennå?»

«Nei. Ingenting. De vil sende ut en appell til alle som måtte vite –»

«Det må vi for all del ikke la dem gjøre,» avbrøt han, og Hazel frydet seg over å høre ordet «vi». Han var definitivt på lag med henne nå. Han tidde igjen, og hun hadde trøbbel med å holde ut tausheten.

«Ålreit. Jeg begynner så vidt å få ferten av noe.»

«Få høre!» Hun kjente håpet strømme gjennom brystet, men han svarte ikke direkte.

«Hvor lang tid vil det ta deg å reise til Zara 8 igjen?»

«Toppen førti timer.»

«Det er her alt kommer til å skje,» sa Hector. «Kom,» kommanderte han. «Jeg vil ha deg her når det kommer frem fra skjul.»

«Hvem da? Hva vil komme frem fra skjul?»

«Dyret,» sa han.

* * *

Trettifem timer senere ventet han på flyplassen i Sidi el Razig da jetflyet landet.

«Du var rask,» sa han da han møtte henne ved foten av Gulfstreamens flytrapp.

«Vi stoppet i førti minutter på Farnborough for å tanke, og hadde femti knops medvind over det meste av Europa og Middelhavet.» De håndhilste. «Har du kommet noen vei?» Det første hun la merke til, var at han nylig hadde barbert seg. Det andre hun la merke til, var at han på en heller tvilsom måte ble ganske tiltrekkende av det. Øyeblikkelig fikk hun dårlig samvittighet over at hun la merke til utseendet hans under slike omstendigheter. Det var å svike den herlige datteren sin.

Dekk, Hazel-bisken! Han er aldeles ikke din stil, formante hun seg strengt. Han er bare en av tjenestefolkene dine; under litt andre omstendigheter kunne han renset svømmebassenget ditt.

«Kom!» han grep armen hennes ovenfor albuen, og Hazel ble selv forbauset over at hun ikke trakk seg unna. «Jeg har flyttet operasjonsbasen vår fra Zara 8 til terminalen her. Mye nærmere nullpunktet.» De nærmet seg administrasjonsbygningen. «Jeg har fått dem til å gjøre klar et rom til deg,» sa han. «Det er ganske nøkternt, men har i alle fall aircondition og eget bad. Jeg har fraktet ned all bagasjen du la igjen i Zara 8.» Han tok henne med til rommet hvor oljestrømmen gjennom rørledningene ble styrt. Det var stort og godt utstyrt med elektronikk. Stasjonslederens kontor lå hevet over hovedgulvet, avskjermet med en vegg av lydtett glass. Han tok henne med til dette trygge og usjenerte området. På en kort beskjed reiste verksmesteren seg, unnskyldte seg og gikk. Hector nikket mot stolen han hadde gått fra, og Hazel sank ned på den. Hun var på randen av utmattelse. Hector ringte messa, og nesten med det samme kom en stuert inn med et brett dekket med et fint musselinklede. Han satte det på skrivebordet foran henne, og plutselig gikk det opp for henne at hun ikke hadde spist siden hun reiste fra Washington.

«Jeg tok kokken med ned fra Zara 8,» sa Hector da han sendte stuerten ut igjen. På et Wedgwood-fat lå en kald anretning av golfsnapperfileter og salater.

«Jeg vet at du ikke drikker vin før solnedgang,» sa Hector mens han skrudde kapselen av en flaske San Pellegrino og skjenket det sprudlende vannet i glasset hennes. Fisken var herlig. Hun prøvde å la være å glefse den i seg i hans påsyn, men han konsentrerte seg taktfullt om dataskjermen. Han lot henne spise ferdig, så dreide han stolen mot henne.

«Greit. Dette blir operasjonssentralen vårt under denne operasjonen. Vi prøver å la være å snakke om viktig informasjon utenfor dette rommets fire vegger. Og fortell meg nå alt du vet! Ikke utelat den minste ting, uansett hvor betydningsløs du tror at den er.»

Hazel snakket lavt, men hun gjorde klart rede for seg. Da hun ble ferdig med å fortelle, var hun likblek og skalv på hendene.

«Ikke press deg for mye, Mrs Bannock. Dette kan ta lang tid. Spis og hvil for å ta vare på kreftene.» Han så utålmodigheten hennes og bet i seg et smil. «Ålreit. Ikke flere formaninger fra meg. Du er stor jente nå.»

«Jeg har fortalt deg alt jeg vet. Hva har du å fortelle meg?»

«Ikke noe konkret ennå, men med det jeg har hørt av deg nå, har jeg et mye klarere inntrykk av hva vi står overfor.» Han så på kartprojeksjonen på den store veggskjermen vis-à-vis skrivebordene. Fra tastaturet på datamaskinen kunne han bevege markøren rundt på kartet.

«La oss se på stedet. Er det en ren tilfeldighet at Dolphin forsvant rett utenfor alle de viktigste Al-Qaida-bastionene vest for Pakistan?» Hector flyttet markøren fra nordkanten av Det indiske hav til østkysten av Adenbukta.

«Jemen! Verdens fremste terroristhovedstad.» Deretter beveget han markøren det korte stykket over Bab el Mandeb-stredet til det afrikanske fastlandet. «De hyggelige naboene til Jemen rett over Rødehavet eller Adenbukta, er Puntland i Somalia, Eritrea og Etiopia. Her har vi Satans Krets. Et sydende reir av fanatiske islamske mordere.» Han beveget markøren et forholdsvis kort stykke nedover kartet. «Her var Dolphin. Yachten seilte rett i klørne på dem.» Han reiste seg fra skrivebordet, gikk bort til vinduet og stilte seg med hendene på ryggen mens han så utover Persiabuktas blå farvann. Så bråsnudde han seg mot henne og skjøt haken frem. «Og de visste at den kom.»

«Hvordan visste de det?» spurte hun skarpt.

«Fordi du seiler nøyaktig samme rute til samme tid hvert år. Gjør du ikke det?»

Hun senket hodet i et langsomt nikk for å vedgå at han hadde rett.

«Men hvordan visste du det?»

«Mrs Bannock, du er sjefen min. Jeg sørger for å vite så mye jeg kan om deg. Jeg vet til og med hvilken skole du gikk på.»

«Jaså, nå! Og hvilken var det?»

«Herschel Highschool for piker i Cape Town.» Han ventet ikke på noen bekreftelse fra henne. «Hvert år ligger Dolphin en stund i Cape Town slik at du kan besøke moren din, som bor på vingodset ditt der. Det vet jeg, og det vet de.»

«Jeg har visst gjort det lett for dem, ja.» Hun virket flau.

«De plasserte antakelig noen ombord i Dolphin på Kappet.»

Hun hevet et perfekt nappet øyenbryn mot ham. De forbasket uimotståelige øynene, tenkte han. Jeg tåler dem ikke. Han kikket på kartet på veggen. «Og hvordan vet jeg det?» spurte han for henne.

«Ja,» sa hun, «hvordan vet du det?»

«På grunn av det som skjedde etter at yachten la ut fra Cape Town. De lå i bakhold, men Amorous Dolphin er rask, og havet er stort. Noen dirigerte dem inn. Men dette er rene gjetninger. Kan vi sjekke om skipet tok noen nye besetningsmedlemmer ombord i Cape Town?»

Hun nikket. «Det burde være forholdsvis enkelt. Dolphin eies av et privat firma i Basel. All administrasjonen gjøres der.»

«Også hyring og sparking?»

«Det også, ja.»

Hector kikket på veggurene som viste klokkeslettet i alle større hovedsteder rundt om i verden. «Klokken er 14.00 i Zürich. Kan du ringe medarbeideren din der?»

Hun nikket og slo nummeret fra hukommelsen. «Sett meg over til Herr Ludwig Grubber, takk. Dette er Mrs Hazel Bannock.» Hector moret seg litt over hvor kvikt Ludwig kom på tråden. «Mr Grubber? Kan du være så snill å si meg om Dolphin tok ombord noe nytt mannskap i Cape Town? Ja, jeg skal vente.» Hun slapp å vente særlig lenge før han kom på tråden igjen. «Ja, du kan scanne det og sende det til den vanlige e-postadressen min. Takk, Grubber. Hils faren din så mye fra meg.» Hun la på og så på Hector. «Dolphin tok ombord en midlertidig tredjestuert i Cape Town.»

«Selvsagt hadde han fremragende referanser, ellers ville han aldri blitt tatt ombord?» Hector sa det som en erklæring av faktum.

Hun nikket nølende og tok mot til seg. «Han var visst en venn av datteren min. Hun gikk god for ham.»

«Men hun nevnte ikke dette for deg før du dro fra Cape Town for å komme hit?» Hun ristet på hodet og så bort. Hector syntes det var vondt å være vitne til Hazels første konfrontasjon med muligheten for at datteren ikke var noen kysk jomfru.

Han er sånn en forferdelig besserwisser, tenkte hun hissig, og han insinuerer ting om Cayla. Hazel ville ikke se på ham riktig ennå. Hun husket hva Henry hadde sagt om ham den ene gangen de hadde snakket om ham: «Unge Hector er en grepa kar. Han styrer etter intuisjonen og skyter fra hoften, men det blir som regel fulltreffer.»

«Hva heter denne vennen?» Hector forhørte seg mildt, for han skjønte at hun kokte innvendig.

Hun kikket på notisblokken. «Rogier Marcel Moreau.»

«Høres ut som en hyggelig ung franskmann. Har vi en kopi av passet hans?»

«Basel-kontoret scanner det for meg.»

Et kvarter senere kom det scannede dokumentet inn på Hazels bærbare PC. Hector leste opp persondataene.

«Født 3. oktober 1973. Fødestedet er øya Réunion i Det indiske hav. Ikke så langt hjemmefra?» Han løftet telefonrøret.

«Hvem ringer du til?»

«Bare en venn i Paris. Han er førstebetjent i fransk Interpol.» Han begynte å snakke et hurtig fransk som Hazel ikke kunne følge så godt. Han ble åpenbart satt over fra person til person opp gjennom kommandostrukturen. Til slutt kom han nok dit han skulle, for det ble mye roping av «Allons, mon brave!» og «Courage!» og «Formidable!» før han la på røret og så på Hazel. «Bestekompisen min, Pierre Jacques, har lovet meg en kopi av Rogiers fødselsattest innen en time. Av og til er det riktig godt å ha datamaskiner og joviale franske politimenn, ikke sant?» For første gang smilte han til henne. Det var rart å se hvordan ansiktet hans forandret form og myknet da han gjorde det.

«Skal vi fortsette den lille fantasien vår?» foreslo han. «Nå har de sin mann ombord i Dolphin, og han har en slags elektronisk sender, antakelig en transponder. Gjennom ham får de yachtens nøyaktige posisjon. Angrepsbåten deres begynner å gå i stilling. Da blir det panikk! Mrs Bannock, som er hovedmålet deres, går fra borde i Cape Town. Dette er fullstendig uventet. Så er plutselig panikken over. Miss Cayla Bannock blir ombord, og hun og Rogier er gode venner. Hun stoler på ham. Dette er nesten like bra som å ha moren hennes i klørne. Planen kan gjennomføres.»

Hazel krysset armene, grep seg om skuldrene og skalv kraftig. «Dette er forferdelig.»

«Det blir bedre, det finnes håp,» forsikret han. «Nå går alt helt som planlagt. Dolphin seiler rett i fella. Rogier kan hjelpe til med bordingen og får piratene opp på det hurtiggående skipet. Gløgg gutt, Rogier. Besetningen tas til fange. Det er bare én liten strek i regningen. Cayla Bannock er en modig og oppvakt jente. Selv i denne fryktinngytende situasjonen mens hun tas til fange, klarer hun å sende en tekstmelding til moren.» Hector gjorde et opphold og kikket på dataskjermen. «Unnskyld meg. Jeg har visst fått inn en melding.» Med noen tastetrykk åpnet han mailvedlegget, og i neste øyeblikk bannet han bittert, men ba straks om unnskyldning.

«Ingen fare, jeg begynner å venne meg til det,» sa hun. «Hva har du fått vite?»

«Understuerten vår ble født Adam Abdul Tippoo Tip på Réunion. I 2008 skiftet Adam navn til Rogier Marcel Moreau via folkeregisteret i sør-Frankrike.» Han tidde et øyeblikk mens han studerte en kopi av fødselsattesten.

«Sier det navnet deg noe?» utbrøt Hazel utålmodig.

Han ristet på hodet. «Ingenting,» innrømmet han. «Men det positive er at datteren din nesten utvilsomt er i live.»

«Hvor er hun, da?» ville Hazel vite.

«Regner med at Cayla er fange på det arabiske angrepsfartøyet. Hun er en uvurderlig vare. De ville aldri gjøre henne noe.»

«Og Dolphin?» Hun ristet forvirret på hodet.

«Å, den har de senket. Et altfor innlysende mål. Det amerikanske flyvåpenet ville funnet den få timer etter at den ble meldt savnet. Den ligger antakelig på et par tusen meters dyp på bunnen av Maskarenegropen utenfor Madagaskar. Jeg går ut fra at du har forsikret yachten, med en piratklausul i betingelsene.»

«Pengene spiller ingen rolle,» sa hun.

«Ifølge min begrensede erfaring spiller penger alltid en rolle. Hvor mye er Dolphin forsikret for?»

«Hundre og femtito millioner euro. Herregud, Cross, bryr du deg overhodet ikke om andres følelser?»

«Nesten ikke,» medga han. «Det er bare én ting som opptar meg akkurat nå, og det er å finne datteren din og redde henne. Men i mellomtiden går solen ned.» Han reiste seg og strakte kroppen. «Jeg vil ordne noe å drikke til deg. Både du og jeg har nervene i høyspenn, men vi behøver ikke slåss med hverandre. Det finnes nok av andre herlige typer vi kan slåss mot. Vodka og fersk limejuice med is, ikke sant?»

«Jo, og du hadde rett. Jeg gikk på Herschel Highschool for piker.» Han skjønte at det var et forsoningstrekk. Han helte klar sprit over klirrende is i det høye glasset, så fylte han det med juice. Hazel takket ham med et smil. Da han hadde skjenket whisky i sitt eget glass, skålte de med hverandre. Og da begge hadde tatt en slurk og mumlet anerkjennende, lente hun seg tilbake og studerte ansiktet hans.

«Mannen min sa en gang at du styrer etter intuisjonen,» sa hun. «Har du rett denne gangen, Cross?»

Han tok seg til siden av nesen. «Dette lukter som det skal. Det er bedre enn en magefølelse. Det er et situasjonsbilde basert på slutninger som henger logisk sammen.»

«Men hvor er i så fall datteren min? Hvis dette er en kidnapping, hvorfor har de ikke stått frem med et løsepengekrav? Det er nesten ti døgn siden Dolphin forsvant.»

«De tar seg tid til å komme langt unna. Fartøyet deres er antakelig en langsom og lite særpreget seildhow. De vil være i sitt eget territorialfarvann, hvor de er trygge for krigsskip fra siviliserte vestlige land, før de gir seg til kjenne. Dessuten vil de at du skal mykne og begynne å bryte sammen på grunn av spenningen og usikkerheten.»

«Hvor mye lenger tid vil det ta?»

«Sett at de kan holde fjorten knop, og at de er på vei til Jemen eller til Puntland i Somalia, da er de nok nesten fremme nå,» sa han. «Ikke mer enn to-tre døgn til.»

«Du har nevnt Puntland før? Jeg har ikke hørt om det før nå.»

«Det ligger i nordøstre Somalia og utgjør Afrikas Horn. Det er en ugjestmild halvørken, ulendt og tørr, tre ganger større enn New Mexico. Den er så å si avskåret fra resten av Afrika av den høye fjellkjeden på vestsiden av Great Rift Valley. Disse fjellene blokkerer også den fremherskende vestavinden, som slipper fra seg all fuktighet i bergskråningene. Vegetasjonen i Puntland er grove akasier, tornebuskas og tynt, overgrodd gress. Men landet har en svært strategisk plassering ved kysten av Adenbukta og innløpet til Rødehavet. Puntland løsrev seg fra resten av Somalia på slutten av borgerkrigen og erklærte seg selvstendig. Det tok navn etter Punts Land i Egypts oldtidssagaer. Det skal være landet som dronning Hatshepsut sendte den berømmelige ekspedisjonen sin til i 1550 før Kristus. Nå styres det av en løst sammensatt gjeng av selvstendige krigsherrer som ikke er underlagt noen, og som praktiserer sin egen utgave av lov og rett.»

Han skiftet emne foruroligende brått. «Vil du ha middag på rommet ditt, der du kan sitte og sture i fred? Anbefales ikke. Eller vil du spise med meg i messa? Kokken har noe utsøkt japansk Wagyu-okseribbe. Maten, vinen og selskapet anbefales på det varmeste på side ett hundre i siste utgave av restaurantguiden.»

Hun hadde sittet alene alle de forferdelige kveldene frem til nå, og han var i alle fall ikke kjedelig. Irriterende? Ja, til de grader, men ikke kjedelig. Hun smilte og kapitulerte.

Under måltidet holdt han samtalen unna den forsvunne datteren og yachten, og snakket i stedet om den politiske strukturen i Abu Zara og Bannock Oils drift i emiratet. Senere gikk han inn på hester og veddeløp, noe han visste at hun interesserte seg for.

«Far holdt noen hester i trening på ranchen,» forklarte han da hun virket mistenksom over at han åpenbart hadde rede på slikt. «Som mager jypling var jeg stallmesteren og jockeyen hans. En gang i måneden var vi på veddeløpene i Nairobi. Det var svært amatørmessig, men vi tok det veldig alvorlig.»

Han var kyndig og veltalende, med en underlig humor som avledet henne en liten smule fra bekymringen for Cayla. Hun slappet av og tillot seg å nyte å høre på ham. Hun hadde ikke drukket mer enn et par fingerbredder av vinglasset, men han løftet flasken og etterfylte det. Vinen var en herlig ti år gammel Romanée-Conti. Det moret henne at han hadde undersøkt preferansene hennes så nøyaktig. Det ville vært synd å avslå, så hun skjøv glasset mot ham, men akkurat da kom en av mennene hans farende inn i messa, bøyde seg og hvisket en hektisk beskjed i øret på Hector. Hector satte flasken ned så hardt at rødvinen sprutet over duken. Han grep henne i armen og dro henne på beina.

«Kom!» nesten ropte han og tok henne med i springmarsj gjennom den lange korridoren mot situasjonsrommet.

«Hva er det?» gispet hun. «Hva er det som skjer?»

«Dyret har kommet frem fra skjul!» sa han og dro henne gjennom døren. Fire av karene hans var samlet foran en av TV-skjermene, deriblant mannen som hadde kommet og hentet ham. Hector hadde presentert ham for henne som Uthmann, en av de fremste agentene hans. Han var araber og muslim, men Hector stolte stilltiende på ham.

«En av de skikkelige,» hadde han sagt om ham.

«Hvilken kanal er det på, Uthmann?» spurte Hector nå.

«Al Jazeera arabiskspråklig TV-sending fra Doha. De nevnte det blant hovedoppslagene i begynnelsen av verdensnyhetene. Jeg hørte bare det aller siste av innslaget, men de skal gjenta det på slutten av nyhetssendingen.»

«Hent en stol til Mrs Bannock,» kommanderte Hector. De satt tause og anspente under innslaget om den jordanske kongens besøk i Iran, en selvmordsbombing i Bagdad og andre ting av betydning i Midtøsten. Så dukket plutselig et bilde av en smekker, hvit havgående yacht opp på skjermen, og nyhetsoppleseren snakket arabisk. Hector simultanoversatte kommentarene hans for Hazel.

«En gruppe aktivister som kaller seg Islams Blomster har påtatt seg ansvaret for kapringen av en privat yacht i de vestlige delene av Det indiske hav. Yachten Amorous Dolphin er et 125 meter langt, luksuriøst lystfartøy registrert på Cayman Islands, men tilhørende Mrs Hazel Bannock, direktør for Bannock Oil Corporation i Houston. Mrs Bannock skal være en av verdens rikeste kvinner.» Frem på skjermen kom et bilde av Hazel, elegant kledd i en fotsid ballkjole med det legendariske diamantkjedet – som i sin tid hadde tilhørt Barbara Hutton – om halsen. Hun danset med John McEnroe, en annen tennismester, på et ball til inntekt for Demokratene i Los Angeles. Oppleseren snakket videre, og Hector oversatte.

«Ifølge aktivistenes talsmann er yachten senket på havet som represalie for grusomhetene som amerikanske militære mannskaper nylig har begått i Irak. Passasjerene og mannskapet holdes i forvaring for sin egen beskyttelses skyld. Mrs Bannock var ikke ombord i yachten da den ble kapret. Datteren hennes, Miss Cayla Bannock, var eneste passasjer. Hun er blant dem som sitter i forvaring.»

Det ble vist et bilde av Cayla som kom opp av et basseng i våt badedrakt. Hun hadde en latter om leppene og var selve sinnbildet på en ung, privilegert og bortskjemt vestlig millionøse. Det minimale antrekket hennes måtte utvilsomt vekke harme og indignasjon blant fromme muslimer over hele verden.

«Aktivistene vil forlange en beklagelse fra de amerikanske myndighetene for terrorhandlingene deres i Irak, foruten en passende økonomisk godtgjørelse for befrielse av besetningen og av Cayla Bannock.» Den arabiske oppleseren gikk over til et innslag om en fotballkamp i Kairo. Uthmann slo av TV-apparatet.

Hazels ansikt lyste av glede. «Å, gudskjelov! Hun lever! Veslejenta mi lever! Du hadde rett, Cross, hun lever.»

Selv om Uthmann og de tre andre Cross Bow-agentene ikke så til deres kant, hadde alle en kroppsholdning som viste at de fulgte med. Hector rynket pannen for å få henne til å tie. Han reiste seg.

«Bli med meg,» sa han stillferdig og tok henne med ut av bygningen. Det var en time siden solnedgang. Ingen av dem sa noe før de kom til stranden, der lave dønninger slo dovent mot sanden. En eldgammel pælefundamentering lå halvt begravd i sanden like over høyvannslinjen. De satte seg ved siden av hverandre på stokkene. Ute i bukta lå to supertankere fortøyd ved offshoreterminalen og tok ombord oljelast; flomlyskasterne deres speilet seg i havflaten. I det lyset så Hazel og Hector hverandres ansikt ganske tydelig.

«Jeg tok deg med ut hit for å kunne prate sammen uten å bli overhørt,» forklarte han.

Hun virket forbauset. «De er dine menn alle sammen. Stoler du ikke på dem?»

«De fire er antakelig de eneste her i verden jeg virkelig stoler på. Men det er ingen vits i å belaste lojaliteten deres unødig. De behøver ikke vite hva du og jeg snakker om.»

Hun nikket. «Jeg skjønner.»

«Jeg lurer på om du egentlig gjør det. De typene vi skal ha med å gjøre fra nå av, er de mest hensynsløse og utspekulerte som finnes. De suger deg inn i en verden som består av lureri og illusjoner, list og løgn. De kaller seg Islams Blomster.» Han bøyde seg frem og tegnet med fingeren i sanden mellom føttene. Det var islams månesigd. «Et mer passende navn kunne være Helvetes Giftplanter.» Han rettet seg opp igjen og strøk ut tegningen med støvlehælen. «Ålreit, nok om det. Vi får prøve å fastslå hvordan vi bør gå frem.»

«Jeg tror jeg må kontakte mine venner i Det hvite hus,» foreslo Hazel. «Nå som vi vet hvor Cayla er, kan vi sørge for at hun blir løslatt, enten gjennom forhandlinger eller med makt.»

«Feil på første punkt,» sa Hector. «Vi vet ikke hvor Cayla er. Vi vet vagt hvem som har tatt henne, men vi vet ikke hvor de holder henne. Og feil på punkt to. Vennene dine vil ikke gjøre noen av de tingene du nevner. For det første er det USAs erklærte regel at de ikke forhandler med terrorister. Og når det gjelder maktbruk, har de brent seg for mange ganger allerede. Husk okkupasjonen av den amerikanske ambassaden i Teheran, og Black Hawk Down, filmen om helikopterangrepet på terroristbasen i Mogadishu. De har høstet sure erfaringer. De vil ikke forhandle, og de verken kan eller vil bruke makt. Og det kan du prise deg lykkelig for. Hvis marinesoldatene stormer inn, betyr det slutten for Cayla Bannock.»

«Men de må gjøre noe. Jeg er amerikansk statsborger; presidenten personlig har lovet å hjelpe meg.» Hun klarte ikke å stanse et halvkvalt hulk. Han snudde seg bort fra henne og så på tankskipene. Hazels fortvilelse var noe som bare angikk henne selv. Han ga henne tid til å gjenvinne balansen.

«Men hva skal vi gjøre?» spurte hun til slutt.

«Du gjør det de venter at du skal gjøre. Du prøver å legge press på dine venner i Washington slik du antydet i sted. Vi jatter med Dyret. Vi later som om vi forhandler med ham, men samtidig må du forstå at det ikke nytter.»

Hun myste forvirret og ristet på hodet. «Nå er jeg ikke med.»

«Uansett hva du tilbyr eller lover, kan du ikke få dem til å levere Cayla føyelig tilbake til deg. Gir du dem en dollar, forlanger de ti til. Går du med på betingelsene deres, kommer de med et nytt sett av krav.»

«Hvorfor skal vi da gjøre det? Er det ikke å kaste bort tiden?»

«Nei, Mrs Bannock, det er ikke å kaste bort tid, men tvert imot å vinne tid. Tid til å finne ut hvor de holder Cayla.»

«Kan du klare det?»

«Det håper jeg. Og jeg tror det faktisk.»

«Hvis du klarer det, hva da? Hva skjer når du finner ut hvor hun er?»

«Da går jeg inn og henter henne.» Leppene hans dannet et kaldt smil som øynene ikke deltok i.

«For et øyeblikk siden sa du at –»

«Jeg vet hva jeg sa. Men det er forskjell på meg og marinekorpset. Marinesoldatene ville storme inn som ti tusen slaktere med kjøttøkser. Jeg vil smyge meg inn som en hjertekirurg med skalpell.»

«Kan du klare det?» ville hun vite.

Hector trakk på skuldrene. «Det er en av de tingene jeg gjør. En av de tingene du betaler meg for. Men akkurat nå kan vi bare vente på løsepengekravet. Det vil gi meg noe å jobbe med.»

«Hvor mye tid må vi vinne?» spurte Hazel.

Han trakk på skuldrene. «En måned, seks måneder, et år. Den tiden det tar.»

«Et år! Er du aldeles vill? Det kan jeg ikke klare. For hver dag som går, dør jeg hundre ganger. Hvis det er så ille for meg, hvordan må det da være for veslejenta mi? Nei, det klarer jeg rett og slett ikke.»

«Det utbruddet likner ikke deg, Mrs Bannock. Du klarer det, og hvis du virkelig er glad i datteren din, da gjør du det.»

* * *