Elisabeth Hammer

2

Maria av Svaneberg

Smuglerskipet

Elisabeth Hammer

2

Maria av Svaneberg

Smuglerskipet

Personer

Svaneberg gods:

Maria Liene (19 år), seriens hovedperson

Amanda Liene, Marias storesøster, forlovet med John Edelberg

Eilert Liene, godsherre og far til Maria, Amanda og Knud

Margrethe Liene, mor til Maria og Amanda

Knud Liene, arving til Svaneberg gods, og halvbror av Maria og Amanda

Sigrid Liene, gift med Knud

Berthe Liene, Knud og Sigrids datter, Marias niese

Birk Liene, Knud og Sigrids sønn, Marias nevø

Stefan og Marte Grøne, kusk og kokke på Svaneberg gods

Mathias Grøne, Marias barndomsvenn

Birk og Iver Grøne, Mathias’ lillebrødre

Tenviken by:

Karl Lattmann, byens nye prest

Herr Vesterøy, pensjonert major og venn av Marias far

Sven Holmegren, fogd

Ingelil Holmegren, fogdens kone

Selma Holmegren, fogdens datter

Andre:

Philip Landegaard, enkemann og godsherre av Sortskog gods

Karen Haraldsmo, Marias bestevenninne

Ernst Taulor, enkemann fra Fredrikshald

Peder, lovløs

John Edelberg, Amandas forlovede

Edith Edelberg, Johns mor og Amandas kommende svigermor

Gert Hanseth, John Edelbergs venn

Åse Gyldensten, enkefrue fra Bratsberg

Slik sluttet forrige bok:

Sigrids stemme var lav, men ordene hennes lød som skrik i Marias ører. Det suste i hodet, og knærne skalv så hun måtte støtte seg til veggen for ikke å falle sammen.

– Det er bare rykter, Sigrid. Knuds stemme lød usikker.

– Han er en gammel mann, og Prost farer ikke med usannheter, det vet du. Nei, jeg velger å tro at det endelig skal bli vår tur. Etter at din far giftet seg med Margrethe, er det bare dine halvsøstre som har nytt godt av Liene-formuen, men det skal bli slutt på det så snart jeg blir godsfrue på Svaneberg gods!

Sigrids stemme skingret, så hun fortsatte litt lavere. – Heldigvis forsvinner Amanda snart, og din stemor kan jeg alltids tolerere. Men din bortskjemte søster Maria … Sigrid fnøs. – Så snart jeg blir godsfrue på Svaneberg gods, vil hun forstå at det var en tabbe at hun ikke sørget for å bli gift tidligere.

– Hva mener du? Knuds stemme var undrende, og Maria rettet seg opp.

– Hun er som en parasitt, som har forbrukt grådig mye av arven – vår arv. Ved å spille på din fars følelser. Men snart vil vi få vår vilje gjennom. I det øyeblikk du overtar godset og verdiene, vil hun innse at hennes tid er over. Min første gjerning som godsfrue vil være å sparke din snyltende lillesøster ut av godset!

Sigrid hadde hevet stemmen. – Og jeg skal sørge for at hun ikke får en daler i arv etter din far, det gir jeg mitt ord på!

Kapittel 1

Vestfold, 1807

Høstkvelden hadde brått blitt unormalt mørk. Dypblå skyer drev inn fra Christianiafjorden og la hele området sort under seg. Med skyene fulgte en kraftig nordavind, som herjet med trærne rundt Svaneberg gods så de svaiet og slapp sine fuktige blader. Bladene virvlet hjelpeløst rundt og ble klistret fast til alt som stod i deres vei. Den kjølige vinden traff så stallveggen og jamret seg under takmønene. Lyden fant gjenklang i følelsene som herjet i Maria. Nå lente hun seg inntil veggen i båsen der hun hadde søkt tilflukt.

Selv om Sigrids skingrende stemme hadde opphørt, lød ennå ekkoet av ordene i Marias tanker. Ville virkelig Sigrid kaste henne ut av godset? Og uten arvelodden, ville hun rettmessig få noe om faren skulle gå bort? Hun krympet seg da hun husket Sigrids påstand om at faren var alvorlig syk, og tårene spratt frem i øynene.

– Vi kan ikke gjøre det, Sigrid, det vet du. Knuds stemme var oppgitt, og Maria rettet seg opp. – Frem til hun får andre muligheter, må hun bo på godset. Dessuten kan vi ikke ta fra henne arven.

– Du har alltid vært feig, Knud. Sigrids stemme var hånlig, men før Knud rakk å svare, ble stalldøren åpnet med et smell. Vinden hadde tatt tak i den og kastet den mot veggen, og et gufs av kald vind strøk gjennom rommet. Snart kom Iver leiende på en av hestene, og rett bak ham kom Stefan.

Sigrid og Knud hadde også hørt de to, og nå kom de ut fra høyloftet. Maria gikk bort til gitteret i døren på båsen, og så at halvbroren og hans kone forlot stallen. Knud måtte kjempe for å lukke den knirkende stalldøren bak seg, men snart tok vinden tak i den og smelte den så hardt igjen at det drønnet i hele bygningen.

Maria sank tungt inntil veggen. I bakgrunnen hørte hun Iver som nynnet fornøyd mens han stelte for hesten. Hun lukket øynene og hørte Sigrids stemme i tankene:

Det går rykter om at din far er døende.

Hun trakk pusten dypt. I halsen lå en vond klump og sperret for gråten, og Maria svelget. Sigrid måtte ha hørt feil. Riktignok hadde faren ved et par anledninger virket sliten, men det skyldtes kun at han hadde nådd en alder hvor han måtte ta det litt mer med ro enn før. Det hadde ingenting med sykdom å gjøre. Det var en fornuftig forklaring, og hun trøstet seg med den. Likevel prikket uroen gjennom kroppen. Hun stønnet frustrert da hun innså at hun ikke hadde noen mulighet til å bli kvitt den med det første. Det var utenkelig å ri ut, fortsatt kunne overfallsmannen befinne seg i nærheten.

En knirkende lyd lød bak ryggen hennes, og Maria virvlet rundt og myste opp mot taket. En sort skikkelse hoppet ned fra kanten av båsen, og Maria rygget et skritt mens hun holdt øye med den med store øyne. Den landet på bena, og kom mot henne med halen i været. Lettelsen jaget varm gjennom kroppen, og hun satte seg på huk.

– Du liker visst å skremme meg, du, pus? Hun strøk kattens silkemyke pels, og den malte høylytt og stanget mot håndflatene hennes. En lang stund konsentrerte hun seg kun om den varme og bløte pelsen som skled mellom fingrene, og sakte dempet uroen seg. Da katten omsider forsvant, rettet hun seg opp. Det verket i lårene, men uroen var borte. Sigrids ord bygget kun på rykter, det måtte være en misforståelse. Hun hadde akkurat tatt tak i låsen på båsen da stalldøren brått slo opp igjen. Gjennom gitteret så hun en av skogvokterens hjelpemenn komme løpende inn i stallen.

– Fort! En av dere må ri etter lensmannen. Vi har fanget en krypskytter ved rullesteinsbukta!

Da betydningen av ordene hans gikk opp for Maria, stivnet hun i forferdelse. Hadde de fanget overfallsmannen? Hun hørte at Stefan kom hjelpemannen i møte, og de to ble stående rett utenfor båsen der hun gjemte seg.

– Hvor fant dere ham? Stefans stemme var full av uro.

– Ved den gamle hytta til skogvokteren. Han hadde tatt flere harer i snarene og var i gang med å partere et rådyr da vi kom. Han hadde også felt et av de store trærne over stien, sikkert for å stjele ved. Mannens ord fikk Maria til å puste raskt. – Godsherren forhører ham nå, på gårdsplassen.

Mennene forsvant ut av stallen, og Maria kjente hvordan knærne skalv da hun reiste seg opp. Hadde de virkelig fanget ham?

Maria ventet til også Iver hadde forlatt stallen, før hun snek seg ut. Det stod fem mørke skikkelser under eiketreet midt på gårdsplassen, og hun myste for å se bedre. Det var hennes far, Stefan, skogvokteren og hans hjelpemann, og en mann til …

Hun gikk nærmere med korte skritt, ivrig etter å avsløre om det var ham, men hun var også engstelig. Hva om det ikke var ham? Da måtte hun fortsatt leve med frykten. Hun krympet seg. Det måtte være ham! Da ville hun kunne leve videre som før, når hun visste at han var tatt hånd om. Krypskytteri ville gi ham lang tid i tukthuset, og så lenge hun visste at han var der, var hun trygg.

Da hun kom nærmere, hørte hun sin fars stemme. Han var sint. Krypskytteren stod med hodet bøyd, og filthatten på hodet dekket ansiktet. Maria svelget tungt, og husket at overfallsmannen også hadde hatt en filthatt, og et halstørkle. Hatten kunne være den samme, den hadde samme størrelse og sorte farge. Krypskytteren hadde derimot ikke halstørkle, og hun så mørkt hår som stakk ut bak ørene. Hun stusset over det, hun kunne ikke huske at angriperen hadde hatt så langt hår i nakken. Men så kunne hun ikke stole helt på sin egen hukommelse heller, opplevelsen hadde vært skremmende, og hun hadde bare tenkt på flukten.

Hun stanset og stirret grundig på ham. Han var bredskuldret, men mager. Hendene virket store, men de var vanskelig å se, ettersom de var bundet bak på ryggen hans med et tykt tau. Ved siden av skogvokteren virket han høy, faktisk var han høyere enn faren også. Hadde overfallsmannen vært så høy? Hun var usikker, husket ikke.

Brått kastet han seg bakover. I et kraftig rykk slet han løs den ene armen fra tauverket. Bevegelsen var voldsom, og med skrekk så Maria hvordan skogvokteren ble slått i bakken da mannen forsøkte å få løs den andre armen også. Først da faren hevet geværet mot ham, så Maria hvordan han sank sammen og ble rolig.

Skogvokteren hadde kommet seg på bena igjen, nå kastet han seg over mannens frigjorte arm. Fangen vred på seg da skogvokteren på nytt strammet tauet rundt håndleddet, og han spyttet etter ham. Mannens holdning oste av forakt, og hun husket godt overfallsmannens besluttsomhet fra stien ved rullesteinsbukta. Det var en mann som ikke ga seg så lett, en mann som ville gjøre alt for å få viljen sin, eller for å slippe løs … Maria svettet i håndflatene, og brystet hevet og senket seg raskt. Jo, det måtte være ham. Hun tok et skritt nærmere, og i samme øyeblikk så faren opp og ble oppmerksom på henne.

– Gå inn! Dette er ikke noe for deg. Farens stemme ga ikke rom for innvendinger, og hun småløp mot godset og tok trappen i to trinn. Hjertet hamret hardt av opphisselse da hun omsider stod inne i hallen og lente ryggen mot døren.

Knærne sviktet nesten under henne da hun husket frykten fra stien. Igjen følte hun sjokket da overfallsmannen kastet seg over henne og slo henne til bakken, og hun nærmest gispet etter luft da hun gjenopplevde følelsen av maktesløshet. Hjertet hamret hardt i brystet, og hun måtte trekke pusten dypt flere ganger før hun roet seg. Det var over nå, han var tatt. Hun så ham for seg, og igjen grøsset hun. Det var noe primitivt og vilt over ham, det var veldig fremmed, og mer skremmende enn noe annet hun hadde opplevd. Dette var en mann uten hemninger, en mann uten respekt for andre menneskers eiendom eller liv. Hun frøs til tross for at hun nå var i ly for vinden og trakk sjalet tettere rundt kroppen mens hun gikk gjennom hallen og inn i dagligstuen.

Rommet lå mørkt og dystert, og hun tente et par lamper og satte seg på divanen. Resten av godsets beboere hadde tydeligvis gått til sengs for kvelden, og stillheten i rommet gjorde det vanskelig å overhøre vinden som ennå ulte rundt husveggene. Hun trakk føttene opp under seg. Det var umulig å få ro før hun hadde talt med faren, hun måtte bare vente til han kom inn.

En god stund senere kom faren. Ansiktet hans var fortrukket i raseri, men da han så Maria, myknet det.

– Er du våken ennå? Han smilte trett mot henne.

– Hva kommer til å skje med ham? Hun så anspent på faren, som sukket og sank ned i en stol.

– Lensmannen har tatt ham til tukthuset. Han blir der frem til en rettssak. Hva som da skjer, er usikkert. Han blånekter for å ha gjort noe galt, påstår at han fant alle klærne i dag tidlig, og at det eneste han gjorde, var å slakte de allerede døde dyrene.

– Tror du på ham? Maria holdt øye med sin far, og kjente lettelse da hun så at han ristet på hodet.

– Hvem andre skulle det ha vært? Nei, vi har nok rett mann. Men nå er jeg trett, det er sent, og vi bør begge gå til sengs. Og ikke si noe om dette til de andre, er du snill? Om dette kommer Amanda for øre nå rett før bryllupet, vil hun bli svært oppbrakt. Han så spørrende på henne, og Maria nikket.

– Selvsagt ikke, far. Jeg skal ikke si noe.

Faren hadde reist seg, men gikk ikke. I stedet så han alvorlig på Maria.

– Jeg så at du gikk til stallen tidligere i kveld, og en stund fryktet jeg at du … Han så bort. – Da jeg hørte at en krypskytter var tatt i rullesteinsbukta, kunne jeg ikke la være å bekymre meg for hva som kunne ha skjedd om du hadde kommet over ham. Han sukket tungt. – Du husker hva godsherre Landegaard advarte mot? Kjeltringer og lovløse? Han så strengt på henne, og hun nikket.

– Jeg husker det godt, far.

– Kanskje det ikke er så lurt at du fortsetter å ri alene? Denne krypskytteren var veldig rask og sterk, og hadde ikke skogvokteren hatt våpen, ville vi aldri greid å fange ham. Jeg tør ikke tenke på hva han kunne ha gjort om han hadde fått tak i deg. Han så fortvilet på henne.

– Krypskyttere er ikke interessert i annet enn viltet, han ville ikke brydd seg med meg. Ordene kom lett over leppene, til tross for at hun skalv innvendig, hun grep om skjørtet for at det ikke skulle vises.

– Ja, du har vel rett. Han rynket øyenbrynene, og Maria forstod at han ikke hadde slått seg helt til ro med svaret hennes.

– Uansett blir jeg for opptatt til å ri i tiden fremover. Amandas bryllup er om bare noen dager, og mor har satt meg i arbeid med forberedelsene. Det var ingen løgn, det var mye som skulle gjøres på kort tid, og det var et argument hennes far forsto.

– Ja, du har vel rett igjen. Vel, god natt, vi ses i morgen.

Maria stirret på døren da faren hadde forlatt rommet. Ordene hans ringlet i ørene hennes, og hun visste at han hadde rett. Overfallsmannen var farlig, og hun var lettet over at han var tatt. Hun løftet opp en lysestake med et brennende lys. Det var mørkt i hallen da hun trådte ut i den, og da hun begynte på trappen opp til andre etasje, vislet vinden igjen klagende rundt husveggen. Under trappevinduet snek en kald bris seg inn gjennom en smal sprekk, og stearinlyset blafret og truet med å slukne. Raskt vernet hun det, før hun stirret ut gjennom vindusglasset på nattemørket utenfor. Hun skvatt da en sort fugl kom seilende ned fra taket og forsvant inn under alleen. Raskt grep hun skjørtet med den ledige hånden, og løp opp trappen.

Han så skikkelsen som hastet forbi vinduet i godsets trappegang, og styrte hesten inn bak en trestamme i alleen. Hun kunne ikke ha sett ham, det var for mørkt, likevel prikket det rastløst i kroppen mens han ventet. Men ytterdøren åpnet seg aldri, det kom ingen for å undersøke om det igjen var fremmede på jordene foran Svaneberg gods, og han tok sjansen på å ri litt nærmere.

Da han så at lyset ble tent på soveværelset hennes, strammet han grepet rundt tøylene så knokene ble hvite, og da den vevre skikkelsen hennes ble synlig i vinduet, snerret han utålmodig. Til å være så spinkel var hun overraskende sterk. Han skulle ikke undervurdere henne neste gang … Han ventet til lyset ble blåst ut, før han lydløst ledet hesten ut i alleen og tilbake mot Tenviken.

Vinden hadde gitt seg da Maria våknet morgenen etter, og hun ble liggende i sengen og se ut på regnet som silte nedover vindusglasset. På nattbordet stod lysestaken hun hadde båret med seg kvelden før, lyset hadde brent nesten helt ned før hun hadde lagt seg til å sove. Tankene hadde vært fulle av kveldens hendelser, både samtalen mellom Sigrid og Knud og pågripelsen av overfallsmannen hadde kvernet rundt i hodet hennes helt til hun ikke lenger hadde greid å holde fast ved tankene og søvnen omsider hadde kommet. Nå strakte hun seg, og hun følte seg uthvilt. Nå da ikke den hylende vinden pisket mot vinduene, var det lettere å overbevise seg selv om at Sigrids uttalelse om farens helse ikke stemte, spesielt etter at hun hadde talt med ham kvelden før. Det hadde ikke vært en svak eller sykelig godsherre som hadde håndtert overfallsmannen, det hadde vært en mann med autoritet og styrke. Og overfallsmannen ville bli sittende på tukthuset en lang stund. Det var ingen grunn til å føle seg utrygg lenger.

Hun svingte føttene ut av sengen, og følte seg bedre enn på lenge. Selv de forvirrende følelsene hun hadde hatt for godsherre Landegaard, var i ferd med å minske i intensitet. Kanskje hun med tiden ville glemme ham helt? Hun reiste seg. Nå som alt var i ferd med å bli som vanlig, kunne hun fullt ut konsentrere seg om hyggeligere ting. Som bryllupet. Denne dagen skulle de skrive bordkort, og Karen skulle komme over for å hjelpe til. Maria gledet seg ikke til selve skrivingen, men vissheten om at Karen skulle komme, fikk henne raskt i klærne og ned for å spise morgenmat. Enda mer fornøyd ble hun da hun kom ned og oppdaget at Knud og familien hans hadde dratt på en dagstur til noen venner i Strømsø. Dette tegnet til å bli en god dag, og hun forsynte seg godt av maten.

Maria hadde så vidt avsluttet morgenmåltidet da hun hørte dørklokken. Hun ventet ikke på at piken skulle komme og melde Karens ankomst, men spratt opp og løp ut i hallen. Hun hadde håpet på å få noen minutter alene med Karen før de alle satte seg til for å skrive kortene, og nå så det ut til at ønsket hennes ville bli oppfylt.

Smilet som hadde lurt i munnvikene, sluknet da hun kom ut i hallen og så at det ikke var venninnen som ventet, men derimot Karl Lattmann. Han så overrasket på henne da hun kom stormende, før han smilte bredt. Maria kjente at hun ble ergerlig på seg selv for at hun ikke hadde ventet på piken, for da ville hun ha unngått dette. Det siste hun ønsket var å oppmuntre ham ytterligere.

– Herr Lattmann! Hun lot det skinne igjennom at hun var overrasket, og så at han fikk et usikkert uttrykk i ansiktet. – Jeg beklager, men jeg ventet en annen. Hun smilte, og så hvordan all selvsikkerheten hans forsvant.

– Og hvem er det frøkenen venter så utålmodig på? Han så undrende på henne.

– En svært god venn. Hun forstod at han mistenkte at det var en mann, men brydde seg ikke med å forklare at det var Karen.

– Godsherre Liene vil se Dem nå, herr Lattmann. Piken kom inn, og viste ham inn i dagligstuen.

– Jeg håper vi får muligheten til å tale mer sammen senere i dag? Han så undrende på henne da han passerte, og hun nikket og så etter ham da han forsvant.

Karen kom akkurat da det var tid for å sette seg ned for å skrive kort, og Amanda fulgte etter Maria da hun gikk for å ta imot venninnen. De fikk derfor ingen mulighet til å tale fortrolig sammen. Istedet talte de om ufarlige ting, om Karens far som ville komme tilbake fra sin reise dagen før Amandas bryllup, om forberedelsene som allerede var unnagjort, og hva som gjensto.

Da de kom inn i dagligstuen, var moren allerede i gang med bordkortene, og snart satt de alle med skarpe sakser og klippet arkene i passende størrelser. Maria gjorde seg ferdig med sin bunke, før hun la fra seg saksen og bøyde seg over bedemannens liste over gjester som hadde takket ja til invitasjonen. Nå da bordkortene var klippet ut, skulle navnene føres på. Denne delen av oppgaven var kjedsommelig, og hun satte seg ned og tok fatt på det første navnet. Rittmester Jakob Klemmer, en mann hun hadde møtt noen ganger tidligere. Hun løftet pennen og begynte å skrive.

– Jeg håper virkelig at det snart slutter å regne, mor. Amanda rynket pannen, og så bekymret ut av vinduet på de grå skyene som trøstesløst pøste sin last ned over Svaneberg gods.

– Hvis ikke det klarner til i morgen, må vi holde bryllupet inne. Bakken vil aldri rekke å bli tilstrekkelig tørr om ikke regnet gir seg snart. Moren så alvorlig på Amanda, som sukket bekymret.

– Jeg hadde så inderlig ønsket meg et hagebryllup! John forteller at det er veldig moderne i Europa, og når da far har greid å få de rette tillatelsene, hadde det vært så ergerlig om været skulle ødelegge.

– Ja, men vi visste hele tiden at det kanskje ikke ville gå. Jeg er lei for det, Amanda. Moren la hånden på Amandas arm, og hun smilte tappert.

– Det viktigste er at John og jeg blir gift. Og må det skje inne, så … Jeg håper Lattmann er forberedt? Amanda så usikkert mot kontoret der faren og Lattmann diskuterte vielsen.

– Selvsagt er han det! Moren så overrasket på Amanda. – Han har lang erfaring som prest, Amanda, han vet hvordan man gjennomfører en vielse. Moren plukket opp sin del av gjestelisten og så undrende på Maria. – Er du ferdig med din del allerede?

Maria hadde latt blikket vandre ut av vinduet mens moren og Amanda talte sammen. Et seilskip hadde passert, og hun var i ferd med å drømme seg bort. Hun tok seg sammen. Hun hadde bare ett navn på sine kort, og det var mange igjen. Allerede før hun hadde lest ferdig det neste navnet, skjøt varmen gjennom kroppen.

– Godsherre Philip Landegaard. Hun var tørr i munnen da hun leste navnet høyt. – Er han bedt? Hun så spørrende på moren, som kikket overrasket tilbake på henne.

– Selvsagt. Han er en venn av far, og han er dessuten enkefru Gyldenstens følge. Moren løftet øyenbrynene og så avventende på Maria.

Maria forsøkte å fremstå upåvirket. – Men er ikke han i København?

– Jo, men det tar ikke mer enn et par dager for ham å reise hjem. Moren lente seg over bordet igjen og fortsatte på bordkortene. Maria så tomt på henne. Muligheten for at han ville komme i bryllupet hadde ikke streifet tankene hennes, men det var selvsagt innlysende. Enkefru Gyldensten var i Johns familie, og Landegaard var hennes følge. Hun trakk pusten dypt, og ble brått oppmerksom på at Karen holdt øye med henne.

– Jeg tror at jeg trenger litt frisk luft, Maria. Har du lyst til å holde meg med selskap? Karen reiste seg, og Maria hastet ivrig opp og fulgte venninnen ut på verandaen.

Under verandataket ble de stående og se utover bakhagen. Regnet var ikke lenger like kraftig, nå falt det mer som et slør. Maria lot blikket hvile på en klematis som slynget seg rundt en stolpe opp mot verandataket. De grågrønne bladene hang tunge, og store regndråper lå glitrende og vokste til de sprakk, rislet ned fra bladet, og forsvant ut av syne.

– Kanskje han ikke kommer. Karen forsøkte å trøste, men det hadde ingen hensikt.

– Om ikke han kommer, er det fordi krigen har brutt ut. Det ønsker jeg ikke under noen omstendighet, både for hans skyld og for Mathias. Hun forsøkte seg på et smil, men det var ikke vellykket, og snart ga hun opp. – Hva skal jeg gjøre, Karen? Hun så fortvilet på venninnen. – Jeg trodde jeg var i ferd med å glemme ham, men om jeg ser ham igjen så snart, vil følelsene komme tilbake. Hun sukket oppgitt. – Allerede nå kjenner jeg at jeg er nervøs, dette kommer til å gå helt galt!

– Det kommer til å gå fint, ikke vær redd. Karen strøk henne over ryggen. – Det er ikke så mange timene han vil være her, og antallet gjester gjør at du uten vanskeligheter kan unngå ham om du ønsker det. Karen lente seg over rekkverket og stirret ut over bakhagen. – Hvordan du skal unngå å få følelser for ham igjen, kan jeg dessverre ikke gi deg råd om. Karens blikk var litt flakkende. I tankene så Maria ham for seg; de klare, grønne øynene, som vanligvis var delvis skjult bak den lange luggen, og det skjeve smilet når han ertet henne. Hun kjente hjertet slå hardere i brystet.

– Jeg hadde nesten glemt hvordan det føles når jeg tenker på ham. Du skjønner, det har skjedd så mye annet etter at jeg talte med deg sist. Hun fortalte Karen om overfallet, om Sigrids påstand om farens sykdom, og svigerinnens ønske om å kaste henne ut uten arvelodd, og også om krypskytteren som ble pågrepet og hvordan han lignet overfallsmannen. Hun følte seg sliten da hun var ferdig, og Karen så alvorlig på henne.

– Jeg vet nesten ikke hva jeg skal si! Sigrids påstander er latterlige, men overfallet? Du må fortelle din far om dette! Om krypskytteren er overfallsmannen …

Maria avbrøt henne. – Jeg kan ikke det, far sier at han vurderer å gi meg forbud mot å ri ut alene, og det orker jeg ikke!

– Men hva om det ikke er ham? Eller om han ikke blir dømt og slipper løs igjen?

– Det gjør han ikke. Hun så bestemt på Karen, som forstod at hun ikke ville komme videre.

– Og Sigrid? Hvordan kan hun påstå at din far er syk, kun basert på rykter? Hun må ta feil. Det er nok heller som du tror. Hun ristet på hodet. – Det er ikke lenge siden jeg så din far, og da så han like frisk ut som vanlig. Har du spurt ham om dette?

– Nei, ikke ennå.

– Det bør du gjøre, han vil ikke lyve for deg, det gjør han aldri.

Karen kjente hennes far godt, og Maria nikket. Hun måtte konfrontere ham for å få fred for bekymringen.

Lyden av løpende føtter fanget oppmerksomheten deres, og snart så Maria en liten kropp som dukket inn under grenene på en busk og ble borte.

– Iver? Hun myste ut i regnet mens hun gikk ned av verandaen. Da hun kom nærmere, hørte hun tydelig at han gråt. – Iver? Er det noe galt? Han hadde søkt tilflukt under busken der katten hadde hatt kattungene noen uker tidligere, men etter en stund kom han krabbende ut.

– Hva er det, Iver? Hun satte seg på huk og tok guttens kalde hender i sine.

– Det er Mathias, frøken Maria. Stemmen brast, og Maria stivnet. Før hun rakk å spørre, fortsatte han med skjelvende stemme: – Far har fått bud om at engelskmennene angriper København! Han hulket, og Maria trakk pusten skjelvende.

– Er Mathias skadet? Karen hadde kommet bort, nå så hun på Iver med livredde øyne. Han snufset og tørket øynene.

– I brevet stod det at han dro med oberst Landegaards kompani ut i kamp, og … Ivers ansikt lyste av fortvilelse, og da han fortsatte, var stemmen tykk av gråt: – Og så stod det at de hadde falt i bakhold, og at alle ble drept!