Gert Nygårdshaug

Det niende prinsipp

SNITT AV KHEOPSPYRAMIDEN

Turistinngang 1

5 Avlastningskammer

Opprinnelig inngang 2

6 Dronningkammer

Det Store Galleriet 3

7 «The Pit»

Kongekammeret 4

8 Manglende topp

Innhold

  1. Imamens aftenbønn priser livets store gave, et esel klager sin nød og gamle Moayad ser noe han helst ikke ville ha sett

  2. Han gjenkjenner kong Osiris i det blå lyset, teller dråpene som drypper og nyser for første gang på fire uker

  3. Fredric Drum besnæres av gode dufter, han gløtter stjålent på en vakker kvinne i gult og vikler seg inn i et skred av fallende tyskere

  4. Han nyter tankefullt lammelår stekt i rosenolje med muskat, hører historien om en hemmelig krukke og river en avis i småbiter

  5. Også kattene bærer paradeuniform, et fotblad forblir fortsatt eierens fotblad og han gir sløvhetens gudinne en skikkelig oppstrammer

  6. En gullknapp skifter eier, han minnes harens redsel for reven og dreper med stor glede en hjørnestein i egyptisk mytologi

  7. Fredric Drum forhandler med seg selv om bagatellenes betydning og går definitivt inn i den blå sonen der han veier hjerte mot fjær

  8. Han setter ord på ørken, lytter til historien om faraoen som aldri eksisterte og fjerner en sprøytespiss fra Amenhotep III’s sokkel

  9. Hundene glefser over tomt fat, Fredric opplever morgengry om kvelden, samtaler med egyptiske guder og et kyss tenner ryggraden hans som en fakkel

10. Fredric Drum lar skjegget falle, han ser naken nonne for første gang i sitt liv og hører historien om Apis-oksenes tomme sarkofager

11. Tut-Ankh-Amon ønsker seg peanøtter, kong Kheops lever i sin sarkofag fylt med dollar og Fredric stiger endelig opp mot Sirius

12. Han kommer i sterk tvil om Akhnaton virkelig kunne ha vært en mann, sitter fastlåst i elleve tusen meters høyde og tenker på et bed med fioler

1
Imamens aftenbønn priser livets store gave, et esel klager sin nød og gamle Moayad ser noe han helst ikke ville ha sett

Gamle Moayad viftet fluene fra øyekroken med svettekluten han alltid bar i venstre hånd. Han lyttet. Snart ville imamen fra Saïd Pascha-moskéen kalle til aftenbønn. Han hentet det slitte teppet sitt fra hyllen mellom propanapparatet og melonkassen og tok av seg sandalene.

Kvelden var lummer og trykkende. Tårnsvalenes kjappe vingeklipp inn og ut av gluggene på havnetårnet hadde stanset helt. Om en time ville det være mørkt. De nye fyrtårnene ytterst på moloen ville sende blasse blink innover mot den lille strandbiten Moayad hadde ryddet og spadd til med sine egne hender for over førti år siden. To parasoller var det plass til. Og toppen et dusin mennesker om de plasserte seg tett. Moayad kunne ikke minnes at det noen gang hadde vært fullt på hans strand. Kanskje for lenge siden. Det fantes så mange andre og finere strender i Alexandria nå.

Ett menneske lå under den ene parasollen. I to døgn hadde en mann, en europeer, mer eller mindre bodd i skyggen av denne parasollen.

Moayad ventet på mu’eddins, imamens budskap. Lukket øynene og renset hodet for uvesentlige tanker. Så lød den monotone sangen ut over det gamle havnebassenget; den kunne høres langt inn i den koptiske bydelen, forbi Mahmudije-kanalen helt ned til de gamle esel- og kamelstallene som nå ikke rommet dyr, men tiggere, krøplinger og horer.

«Herre, Herre, Herre! Det er ingen Gud uten Allah! Bønn er bedre enn søvn! Herre, Herre, Herre!» Etter den rituelle innledningen gikk imamen over til å lovprise livets vidunderlige gave som rommet et mangfold av uferdige aspekter som kunne brukes i det godes tjeneste.

Gamle Moayad lå bøyet over matten sin en stund etter at imamen var ferdig. Pannens rynker hadde glattet seg ut. Ordene hadde vært gode, kloke. Så reiste han seg, rullet matten sammen og la den på sin faste plass.

Han kikket ut over bardisken. Mannen under parasollen lå akkurat slik han hadde ligget den siste timen; den ene armen i vinkel over hodet, den andre i et grep mot en flaske som sto i sanden en meter unna.

Moayads bar var enkel, noen treplanker plassert over to tomme parafinfat, hyller av tomkasser, og over det hele hadde han trukket en lerretsduk på et rammeverk av bambus til beskyttelse mot sol og vinterregn. Ettersom baren hans grenset nesten opp mot den koptiske bydelen, solgte han ikke bare alkoholfrie drikker som karkadeh, sukkerrørs-juice, Sport-cola og te, men også bira, egyptisk vin, brun rom og smuglervodka. I de siste årene var det sjelden at turistene fant veien til Moayads bar og strand. Før vanket det mange sjøfolk. Nå var også de blitt borte.

Men det var nok av mennesker. Tiggerunger som svirret omkring i blinde stimer, kvinner på vei til og fra markedet, menn som drev frem og tilbake uten noe spesielt mål, men med store tanker i hodet om geniale prosjekter som kunne bli realisert i morgen den dag; drømmere med matte øyne og hul mage. Moayad hadde et smil i øyekroken til alle og elsket larmen og tummelen som omga ham fra tidlig morgen til sen kveld. Den lille baren var Moayads hjem, og det fantes ikke noe bedre på jorden. Allah hadde funnet en god plass for sin tjener.

Solen hang melongul over lagerskurene i den eldste bydelen i vest, Rhakotis. Luften sto stille, det fantes ikke drag eller pust som kunne leke frem en krusning på vannflaten; noen hegrer knelte dovent ved strandkanten mellom plastflasker og blikkskrot. Et esel lå og jortet med lukkede øyne, bundet til den eneste daddelpalmen som fantes i nærheten. Den lumre heten som presset dagen mot nattens vegg pleide å vare en knapp time. Denne timen opphørte nesten all aktivitet ved den gamle havnen.

Mannen under parasollen gryntet og vred seg rundt. Han hadde sand på leppene og i neseborene. Et øyeblikk var øynene hans vidåpne, men lukket seg straks igjen.

På en måte lå Moayads bar i et ingenmannsland. Akkurat denne lille delen av den gamle havnen lå klemt mellom kopterkvarteret og slummen på vestsiden, og østenfor Bruchium holdt jødene til. Ellers hadde muslimene resten av byen, og de store gatene som lå bakenfor havnen førte hovedstrømmen av mennesker og biler i en stor bue utenom Moayads bar. Selvfølgelig var kvarterene bundet sammen i et nett av gater, noen så trange at bilene ikke slapp til; de var visstnok anlagt for over to tusen år siden av den vidsynte herskeren Ptolemeus Soter. Og Moayad var oppriktig stolt over at han kunne se, fra sin egen bardisk, helt forbi gravlunden i jødekvarteret og opp til den kanopiske port, den som nå ble kalt Porte de Rosette.

Alexandria var vakker for den som så. For den som visste og som kjente alle duftenes opphav. Bak hver eneste duft lå det et ørlite visdommens frø.

Som nå, da det ikke var en eneste kunde som forstyrret, kunne Moayad drømme og lukte. Han kunne føle hvordan det hadde vært her helt i historiens begynnelse. Hvordan den daglige ferdselen var på havnen, og livet som bølget i fornemme gater i Bruchium. Kongepalassene med Muséet og Biblioteket, de greske gudenes praktfulle templer, Soma-mausoléet med Alexander den Stores sarkofag, Cirkus, Teateret, Fekteskolen og ikke minst den store, meanderformede ridebanen. Solens og månens porter. Fyrtårnet på Pharos, som visstnok skulle være høyere enn den største pyramiden.

Alt var styrtet, smuldret, brent. Men frøene lå gjemt i den karrige jorden.

Han la noen friske teblader i kjelen over primusen.

Tre radmagre tiggerunger, gutter i tolv-fjortenårsalderen pinte en herreløs hund med lange, tynne bambusstokker. Hunden pep og klynket og forsøkte å flykte unna, men de omringet den med skrål og rop, prøvde å stikke den i øynene; blinde den. Så ble de var mannen under parasollen og lot hunden løpe. Isteden satte de seg ned i sanden noen meter unna og betraktet den sovende skikkelsen. Tause og alvorlige pirket de i jorden med kjeppene sine.

Kopterbarn, tenkte Moayad. Fattige og uten moral. Uten noen Gud. Av Alexandrias millioner var den koptiske minoriteten beryktet. Det var derfra horene, hallikene, smuglerne, tyvene og morderne kom. De hadde ingen Allah som sørget for deres sinn, mange av dem bodde i de falleferdige eselstallene sammen med rotter og skabbete bikkjer. Selv de som hadde skikkelige hjem, så ikke noen skam i å begjære naboens eiendom og stjal det de kunne stjele.

«Insha’allah,» hvisket Moayad og nippet til tekoppen. Hvis Allah vil. Hvis Allah ville, fikk man alt det man trengte for å leve livet på jorden.

Guttene hadde rykket litt nærmere den sovende på stranden; Moayad fulgte med gjennom øyekroken.

Han kunne ikke minnes noen klammere kveld enn denne. Det måtte være rekord. Det trykket på fra alle kanter, nå var solen gått ned, horisonten var purpursløret, lyset ga hodepine og trengte seg på merkelig vis inn på steder der det normalt skulle være skygge; det var et usunt lys som stakk uten å være skarpt.

Lukten fra det stillestående havet var søtlig og blandet opp med eksos fra byen. Moayad viklet hodeplagget rundt nederste del av ansiktet og fant en behagelig stilling under flaskehyllen. Her hadde han full utsikt mot fyrene langt der ute som snart ville begynne å blinke. Taket på Khediv-palasset ytterst på Râs et Tin hadde sunket enda mer sammen, det lignet på en gammel eselsal; om noen år ville det sikkert styrte sammen, tenkte han. Khediv-palasset skulle være en etterligning av Serailet i Istanbul, det hadde han hørt av den kloke Ibrahim som visste alt om alle bygningene i Alexandria, både de som var og de som hadde vært. Ibrahim drakk to kopper karkadhe i baren hans hver formiddag mens han blunket til konene som var på vei til torget.

En av ungguttene lirket bambuskjeppen forsiktig under mannens skjortebryst, men da reiste han seg brått opp, ropte ett eller annet og snudde seg om på magen. Guttene trakk seg en meter tilbake, ingen av dem sa noe. Purpurlyset var blitt brunt.

Gamle Moayad ristet på hodet. Det var så mye han ikke skjønte. Og ikke hadde han ord til å stille de riktige spørsmålene heller. Eller gjemte han ordene sine med vilje? Det fikk være som det var, Allah visste. Mannen hadde i hvert fall kommet til baren og stranden hans for to dager siden; han så sliten ut, ubarbert og med matte øyne. Men det var en vakker mann, det kunne han se, og han visste også med en gang at det var en snill mann som ikke hadde onde tanker eller for med mørke gjerninger. Mannen hadde spurt om å få leie en av parasollene. Han kjøpte to flasker Omar Khayyamrødvin og fire bokser Sport-cola. Etter hva Moayad kunne se blandet han cola og rødvin i like deler i et plastkrus og drakk. Da han hadde drukket alt tomt, sov han i fem timer. Etterpå bestilte han ny forsyning og drakk opp den også. Så sov han igjen noen timer. Slik hadde det pågått i to døgn. Da Moayad hadde tilbudt ham en frisk melon og et stykke esh, rundt brød, hadde han bare ristet på hodet og smilt et blekt smil. Men et helt pund i bakshis fikk han hver gang han kom ned til parasollen med nye flasker og cola.

Moayad hadde ikke kunnet unngå å registrere at lommeboken den fremmede bar på brystet under skjorten var smekkfull av nye tipund-sedler.

Det brune lyset ble grått og nå kunne han såvidt skimte blinkene fra det innerste fyret. Han holdt hånden opp for å kjenne om det var kommet noe drag i luften. Men det var helt stille. Også larmen fra gatene bakenfor hadde dødd ut, virket det som. En rar kveld, tenkte han, det er som om alt døser; til og med bygningene rundt omkring syntes å ha mistet sin fasthet og blitt skygger uten substans.

Men så ble stillheten plutselig brutt. Et langtrukket, hest skrik skar seg gjennom havnedisen. Så brått og uventet kom dette skriket, at Moayad et sekund ble sittende lammet uten å gjenkjenne lyden som han sikkert hadde hørt tusenvis av ganger: Eselet som var bundet til daddelpalmen hadde reist seg opp og sto med overleppen flekket over de gule tannstubbene, det strakte hals og skrøt, skrøt ut for all verden hvilken lidelse det var å stå tjoret i timevis til denne daddelpalmen, mens eieren satt med vannpipen sin og drømte i en av basarene.

Da det hadde skrytt fra seg, la det seg rolig ned igjen med ørene hengende i resignert tålmodighet.

Moayad myste ned mot parasollen. Nå var to av guttene borte, men den tredje satt tett opptil den sovende mannen; han hadde haken mot brystet og det virket nesten som også han sov. Men Moayad så at han ikke sov: Guttens hender beveget seg rastløst, de fingret med et eller annet som Moayad ikke kunne se hva var.

Kuskene i de store gatene ved Corniche hadde begynt å rope igjen nå som mørket endelig ség inn fra havet. Hestedrosjene sto oppmarsjert fra Tahrir-plassen opp til Saad Zaghloul og langs de populære strendene Maamoura, Montazah og Abukir. De ventet på turistene som bestandig begynte å røre på seg etter at solen hadde gått ned. Kuskene fristet med turer til den mektige Pompeius-søylen, som om kvelden og natten var opplyst av førti sterke lyskastere. Et storslagent minnesmerke fra romertiden, hadde den kloke Ibrahim fortalt, skjenket byen av en romersk prefekt til ære for keiser Diokletian og som takk til alexandrinerne for korn de hadde gitt bort i trange tider. Søylen var i rød granitt hentet fra Nilens 1. katarakt og raget tredve meter over bakken.

Moayad tørket seg i pannen med svettekluten og tok et overblikk over beholdningen av drikkevarer. Det var nå, i timene frem mot midnatt, han kunne vente at noen slang innom baren, turister utenfor allfarvei eller en kopterfamilie som skulle feire et eller annet. Sine faste gjester hadde Moayad helst om formiddagen. Men fremdeles var det tidlig, mørket hadde ikke tetnet skikkelig og luften var stadig tung og usunn.

Parasollene hans var svakt opplyst av noen lyspærer som hang i daddelpalmen. Selve baren var velsignet med en gatelykt like ved slik at han uten problemer kunne holde orden på penger og veksling utover natten.

Skikkelsen til tiggergutten og den sovende mannen gikk nesten i ett; han kunne se at det glødet i ungguttens øyne og et øyeblikk var Moayad på nippet til å gå ned og jage ham vekk fra stranden. Men kanskje gutten beundret den fremmede som sov så fredelig? Kanskje vekket det drømmer og visjoner i hans sinn om en verden utenfor kopterslummen som kunne gi ham en fremtid? Moayad visste ikke, men han kunne la gutten i fred en stund til. Kanskje mannen våknet snart og ba om et par flasker Omar Khayyam og noen bokser Sport-cola. Og kanskje han tilbød gutten sitt vennskap, hva visste gamle Moayad? Budskapet fra imamens aftenbønn satt fremdeles i ham, livets gave var stor og inneholdt mange uslepne edelstener.

Mannen som eide eselet kom endelig. Det var en bonde fra utkanten av byen som hadde solgt sukkerrør på markedet. Han drakk en kopp te sammen med Moayad, før han lavmælt hilste masa’il khayr og forsvant inn i Bruchiums trange smug sammen med eselet.

Akkurat idet Moayad skulle til å snu seg for å skylle teglassene, så han et blink nede på stranden under parasollen. Det glimtet i metall. Instinktivt skjønte den gamle at noe var galt, at noe holdt på å skje som slett ikke skulle skje, noe fryktelig, akkurat på hans lille strand under hans fredelige parasoller.

Han ropte høyt og sprang ut mot vannet. En hånd grep ut i tomme luften, han hørte et hest stønn etterfulgt av en sår gurgling, så reiste unggutten seg opp og gled lynkjapt inn i mørket og ble borte.

Det tok bare sekunder før Moayad knelte ved mannen som lå og vred seg i sanden, med blodet strømmende fra et langt kutt fra halsen og nedover. Skjorten var allerede gjennomtrukket av blod og mannen stirret opp på ham med oppspilte øyne og hvisket et eller annet som den gamle ikke skjønte. Moayad skalv og kjente tårer presse seg frem. Så sparket han sandalene av seg og la på sprang alt det han maktet opp til 26.juli-gaten mens han ropte og fektet med armene.

En sverm av mennesker samlet seg straks omkring Moayad oppe i gaten. Han hylte og skrek og pekte ned mot stranden; en flokk strømmet nedover, andre skjønte alvoret og stilte seg opp midt ute i gaten for å sperre trafikken, snart var det et mylder av mennesker og biler i full forvirring; det ble ropt mord! sykebil! politi! på arabisk, engelsk og tysk, folk rev og slet i Moayads khalabé og trakk ham ned mot åstedet for ugjerningen; endelig lød det sirener, politi og Røde Halvmåne var på vei.

Rundt parasollene var det tettpakket av skuelystne. Midt i sirkelen lå en skikkelse urørlig. Lysene fra fyrtårnene sveipet med korte intervaller over et blekt, men vakkert ansikt som nesten så ut som det smilte. Det rant fremdeles blod fra halsen, men strømmen var svakere nå.

Moayads gamle kropp sank sammen i dype hulk, tankene hans var et eneste surr, han hørte imamens bønn og sin egen stemme samtidig som bebreidet ham fordi han ikke hadde jaget slynglene med en gang. Da mengden gjorde plass til sykebilen og båren som endelig kom, sjanglet han opp til baren sin og satte seg under flaskehyllen med hodeplagget over ansiktet. Slik satt han helt til politiet kom og ba ham fortelle.

Natten var lang, og den ble aldri skikkelig sval. Heten og trykket vedvarte helt til det grønne morgenlyset ga en uventet havbris fra nord.

Moayad sov ikke. Det var mennesker rundt ham som trøstet en stund. Men snart var de fleste gått. Da imamen kalte til morgenbønn fra Saïd Pascha-moskéen, hadde Moayad allerede knelt på teppet sitt lenge.

Etterpå gikk han ned til stranden. Der plukket han opp en tom Omar Khayyam-flaske og sparket sand over flekker med levret blod som hadde trukket til seg svermer av grønne fluer. Bøyde seg og samlet sammen noen papirlapper som lå ved parasollskaftet.

Han studerte papirlappene. Moayad kunne lese romerske bokstaver ganske godt. Lappene var sikkert pirket ut av den ulykkelige mannens lommer av kopterpøblene. En av lappene var et vakkert lite kort. Der kunne han lese: