Gert Nygårdshaug

Kiste nummer fem

Gert Nygårdshaug

Kiste nummer fem

1

Etterforsker Olsen mener bestemt å ha tatt farvel med Fredric Drum, han åpner en KISTE og nyter en flaske Chateau Laroque 1982

Den dagen store flokker med sidensvans invaderte de gyllengule høsthagene i Oslo-området på sitt årlige trekk fra Sibir, det var ufattelig mye rognebær denne høsten, skjedde to ting som hver for seg skulle markere at spesialetterforsker Skarphedin Olsen ved Kriminalpolitisentralen endelig var tilbake i sin gamle jobb: Han skulle til en avsluttende samtale med psykiateren, Ernst Sachmuld, og en mordsak av meget spesiell karakter ble lagt inn på hans kontorpult som nå i nesten et halvt år hadde vært fullstendig fritt for papirer av enhver art.

Det første skjedde først. Han satt på psykiaterens venteværelse og forsøkte å fange essensen i tapetbordene oppe under taklisten mens tankene hans egentlig kretset om rognebær; digre, saftige klaser av rognebær som kunne bli til utmerket gelé eller blandes i sauser til viltretter, nyskapende sauser som fikk smaksløkene til å vibrere; han lot tankene flyte videre og stadig dukket det opp, i forlengelsen av rognebærgeléens muligheter, nye ideer og smakskomponenter som kunne gjøre en eventuell saus perfekt, slik tenkte Skarphedin Olsen denne dagen, disse minuttene han måtte vente før psykiaterens dør åpnet seg; det var dette han tenkte på og ikke mulighetene for at han noen timer senere skulle kunne ane konturene av en meget delikat mordsak, en mordsak som ville kreve alle hans induktive evner som etterforsker. Grunnen til at Skarphedin Olsen tenkte på rognebærsauser og ikke mord, var rett og slett fordi ikke noe mord var skjedd den siste tiden som gjorde krav på spesialetterforskning. Olsen visste selvfølgelig ikke at det akkurat da, samtidig med at han ventet på at psykiater Sachmulds dør skulle åpne seg, ble gjort et særdeles makabert likfunn i en hage på Vinderen, i en hage full av overmoden frukt og nettopp rognebær på hvilke sidensvansen mesket seg.

Døren gikk opp, en mørkhudet ungdom, Sri Lanka? spaserte gjennom venteværelset med blikket festet til gulvet og lukket utgangsdøren lydløst etter seg.

«Værsågod, Olsen.» Psykiateren vinket ham inn.

Han gikk inn på det romslige kontoret han nå etterhvert kjente temmelig godt, valgte seg sin yndlingsstol foran panoramavinduet der han hadde utsikt ned mot Sagene kirke; de siste gangene hadde han sittet i denne stolen og kikket utover byen, utsikten var fin, dessuten slapp han å stirre uavbrutt inn i psykiater Sachmulds runde og litt sørgmodige ansikt. Psykiateren, som ellers i sitt fag og sitt vesen virket behagelig nok, minnet Skarphedin om en tegneseriefigur: Eimer Midd. Dette hadde han selvfølgelig ikke sagt høyt i løpet av de utallige konsultasjonene han hadde hatt med denne mannen, selv ikke når psykiateren hadde kjørt ham hardt, så hardt at han måtte knipe munnen og øynene sammen for ikke å buse ut i et raseriutbrudd, nei, da hadde han tvunget seg til ro gjennom å feste blikket på Baúl-masken Sachmuld hadde på veggen; en kopi av en gammel indianermaske, Baúl, kalte Sachmuld den. For var det noe som fikk Skarphedin Olsen forsonlig stemt, så var det spor og symboler fra gamle kulturer.

«Ja-ja-ja, Olsen, det blir siste gangen dette, og ren rutine.» Sachmuld kakket med pennen sin på bunken med journaler han hadde foran seg.

«Du kan så si,» nikket Skarphedin bare for å si noe. Når kunne Sagene kirke være bygget?

«Du har passert femti og er fremdeles fullt arbeidsfør. Dette beklagelige lille avbrekket vil etterhvert viskes helt bort, du får heller se på det som en opplevelsesrik ferie.»

«Ja, det var ingen dum idé, gett.» Rundt 1850?

«Denne Fredric Drum, din bestefar som du altså i psykosen har identifisert deg med nå et halvt års tid, la oss nå få rensket ham opp en gang for alle. Han ble bare borte?»

«Nettopp.» Skarphedin knep øynene sammen og snudde seg mot psykiateren. Hadde psykosen hans vært en opplevelsesrik ferie! «Søkk borte, sies det. Ryktene forteller at han gikk inn i en hule på Ny-Guinea, eller muligens Borneo og aldri kom ut igjen.»

«Når kunne dette ha vært?»

«Slutten på tredvetallet. Min mor, Lara Olsen født Drum, fikk vite det via en halvbror bosatt i Sverige, som igjen fikk høre det av en halvsøster i Italia. Men dette har vi da vært gjennom noen ganger?» Skarphedin vendte seg mot vinduet igjen.

«Noen ganger, ja, men oppsummeringen, din endelige friskmeldelse er avhengig av et gjensyn med markeringsplassene for din psykose, for å si det på fagspråket.»

Fagspråket! Skarphedin fnyste innvendig, han kjente at han kokte opp og var på nippet til å reise seg fra stolen, forlate dette rommet for aller siste gang; og, i ettertid, når han tenkte på denne samtalen, ville mye ha kunnet utvikle seg annerledes om han nettopp hadde reist seg fra stolen og tatt farvel med Ernst Sachmuld der og da, riktignok i sinne, men dog bare gått, da hadde han sluppet denne gjennomgangen av de såkalte «markeringspunktene for hans psykose», var han ikke frisk nå? hadde han ikke for flere uker siden innsett at han i en realitetsblokkering hadde gjenskapt sin egen bestefar, gjenskapt ham i hans eget bilde, plassert den gamle Drum i nåtiden og kledt ham i plagg han selv bar eller ønsket å bære; gjort ham til dechiffreringsekspert, oldtidsforsker og vinkjenner; hadde han ikke forlengst innsett at han i sin sorg over tapet av sine to nærmeste hadde manet frem de innerste drømmene og levd dem ut på en slik måte at det hadde sjokkert hans kolleger ved Kriminalpolitisentralen sterkt og at han, takket være sin forståelsesfulle overordnede og gode venn kriminalsjefen, hadde fått lov til å gå rundt i korridorene der oppe på Helsfyr og utbasunere de utroligste ting om alt fra merkverdige vintyper, urtidsgrotter i Syd-Frankrike, minoiske skrifttegn, livsfarlige drikker, myrlik fra bronsealderen, egyptiske pyramider og faraoer, til pønkere i Gamlebyen, velsmakende sauser, eksotiske stuinger og ganekriblende desserter? var han ikke ferdig med dette nå? denne ferieturen? disse såkalte markeringspunktene «– og du har ikke sett noe bilde av din bestefar?»

«Trengte jeg noe bilde!?» Aktet psykiateren nå, helt på tampen, når han var fullstendig frisk, å mane frem psykosen på nytt; Fredric Drum, den jævla gubben var borte, borte for alltid, skjønte Sachmuld det? «Kasserollen», byens beste restaurant, hadde bare eksistert i Skarphedin Olsens hode noen måneder mens han var i krise etter den brutale nedslaktingen av hans kone og lille datter, en udåd utført av en hevngjerrig morder ute på permisjon, men nå var sorgen bearbeidet og akseptert, Fredric Drum hadde hjulpet ham, det var slik det var, den jævla gubben hadde hjulpet ham gjennom krisen, han hadde kommet ut igjen fra hulen på Ny-Guinea eller Borneo og hjulpet sin dattersønn gjennom den verste tragedien som kan ramme et menneske: Et brått og uventet tap av alle sine nærmeste. Om han visste hvordan Fredric Drum så ut? kunne Sachmuld begripe, nei, han kunne ikke, han terpet på sitt; Skarphedin måtte tukte sitt hissige gemytt ved å telle murstenene i Sagene kirke «– kunne ha hatt mange barn?»

«Ja, min bestefar var det vi på fagspråket kaller en grakatt, han hadde minst tolv barn med like mange kvinner.»

«Og kanskje enda flere?»

«Muligens enda flere, ja.»

«Her i Norge?»

«Hvorfor ikke?» Nå måtte han vel gi seg, Skarphedin kikket utålmodig på klokken, han skulle tilbake til kontoret, ta en sigar sammen med Arthur, kriminalsjefen, så fikk de se hvilke saker som etterhvert dukket opp.

«Herr Olsen. Jeg ser at du er urolig, og min fagerfaring sier meg at den type uro er en bekreftelse på at du er fullstendig frisk, men likevel, vi skal sementere dette grundig, nå, et lite kvarter til, er du snill?»

Eimer Midd.

Skarphedin falt til ro ved Baúl-masken.

«Barnebarn, altså halv-fettere eller -kusiner?»

«Kjenner ingen. Jeg er ensom. Men ellers er alt bra.» Drittsekk. Han visste dette godt, Sachmuld trengte ikke rippe opp i dette, det var ingen familie til stede ved Lise og Kathrines begravelse; selv om det fantes et utall av halve tanter, onkler, fettere og kusiner rundt om på kloden, så visste han ikke noe om disse, denne usynlige slekten, nei, det bekymret ham ikke, Eimer Midd kunne bare stikke og stikke, grave rundt på «markeringspunktene»; klokken nærmet seg halv ett, skulle han nyte et bedre måltid i ettermiddag? «Lofoten», fiskerestauranten ytterst på Aker Brygge? nå var psykiateren blitt taus, merkelig ansiktsuttrykk? hva er det han pønsker på? har han noe? han festet blikket på plantene i vakre krukker borte i hjørnet – «Jeg har et bilde.» Det virket som Sachmuld nølte et øyeblikk, men så dro han opp en skuff og ble sittende med et gulnet fotografi i hendene.

«Dette,» sa han stille, «kom jeg over da jeg forsøkte å spore opp din mors halvbror i Sverige. Du kan få se det nå.»

Skarphedin kjente en lett nervøs kribling under brystbenet, blodet begynte å stikke i tinningene og han reiste seg halvveis opp fra stolen, grep bildet, stirret, blikket hans satt som limt til fotografiet; det var en ung mann, nettopp passert tretti? med lys sommerhatt, lys dress, klare, litt ertende? øyne, vakre, rene trekk, spenstig? han sto lent opp mot en antikk skulptur, muligens Michelangelos «Pietà» i Peterskirken? det var Fredric Drum.

Skarphedin Olsen kjente at han skalv, det var ikke ofte at han skalv, men nå skalv han, og han visste hvorfor, fordi mannen på hildet var en nøyaktig kopi av det tvangsbildet han selv hadde skapt seg av Fredric Drum, et bilde han hadde laget inne i sitt eget hode, hvordan kunne det være mulig? så psykiateren at han skalv? ville han kunne friskmeldes nå? han tok seg sammen, la fotografiet forsiktig, med billedsiden ned, på Sachmulds bord –

«Joda. Det er mulig. Du kan ha sett et bilde av din bestefar i meget ung alder, vi skal ikke se bort fra at din mor og hennes halvbror –»

Bare la ham snakke, Skarphedin sto oppreist ved vinduet, alle midder graver, graver seg gjennom huden, denne midd var ingen unntagelse, nei, det var best han gikk, for mye omgang med midd kunne skape allergi, tenk om han ble allergisk? tenk om han ble allergisk overfor rødvin! Denne brutale tanken slo ned i Skarphedin Olsen i det øyeblikk han som en slags protest stille og rolig aktet å forlate psykiaterens kontor for aldri mer å vende tilbake til denne maleren av galskapens landskap. Tanken på allergi for rødvin fikk ham imidlertid til å synke ned i stolen igjen et øyeblikk.

«OK. Våre veier skilles nå, herr Olsen. Også for meg som fagmenneske har disse månedene lært meg en del. Tillat meg å si at ditt trauma har gitt meg innsikt. Det er en kompliment.» Ernst Sachmuld reiste seg fra stolen, gikk bort til pasienten og ga ham et vennskapelig klaps på skulderen.

«Fotografiet er ditt.»

Skarphedin tok fotografiet, stakk det i brystlommen og reiste seg fra stolen. Så skjedde ting raskt. Idet Skarphedin var i ferd med å vende seg mot døren, dalte et forheng ned foran vinduet, rommet ble mørkt og en prosjektør ble slått på. Et lerret på motsatt vegg viste en uhyggelig montasje:

Lise Olsen og datteren Kathrine lå blodige og sønderskutte på gulvet i Skarphedins hjem. Men der hvor peisen var, var nå Michelangelos «Pietà», og lent opp mot den sto Fredric Drum, lett smilende, liksom arrogant betraktende synet av de døde.

*

Klokken var kvart på to da Skarphedin Olsen kjørte inn i parkeringshuset ved Kriminalpolitisentralen, Fredrik Selmers vei 4, lengre tid hadde det ikke tatt; han følte seg merkelig rolig der han steg ut og låste bildøren, var han frisk? var denne roen han kjente nå et uttrykk for at sårene virkelig var leget og grodd, eller var det stille før stormen, før utbruddet, før det totale mørket senket seg over ham og hyllet ham inn i den komplette og fullkomne galskap? Nei, det kunne vel ikke være slik, han kjente at tankene var klare som glyserin, at strømmen av elektroner fra pekefingerspiss til pekefingerspiss gled rytmisk og rolig, men sjokket, sjokket over den brutale montasjen psykiateren hadde stelt i stand da han var i ferd med å gå, sjokket hadde noen minutter lagt en klam, ekkel tåke over øynene hans og i denne tåken var bildet, montasjen blitt levende; Fredric Drum, Fredric Drum hadde gått bort til hans døde kone og datter, gått bort og knelt, hans bestefar tok av seg hatten og la den på gulvet, så strøk han Lise forsiktig over kinnet, deretter Kathrine, og han kunne se at Fredric Drum hadde det vondt, men så reiste han seg opp igjen og gikk bort til Pietàen, liksom for å finne støtte. Og slik var det: Montasjen viste en Fredric Drum som ved synet av sin dattersønns drepte kone og barn fant støtte i Pietàen, ikke støttet seg til den.

Etterpå hadde han bare nikket til Sachmuld og gått.

Han begrep at også psykiaterens metoder kunne være ubarmhjertige.

Skarphedin Olsen var frisk. Et øyeblikk ble han stående og stirre inn i heisdøren. Han kikket åndsfraværende rundt seg, ingen mennesker, ingen som kunne se ham nå? han grep seg til brystlommen, tok det gamle fotografiet og rev det systematisk opp i bittesmå biter, bitene flagret av gårde med den milde høstvinden.

Endelig, endelig var han kvitt Fredric Drum.

På vei innover korridoren mot kontoret sitt, støtte han på Myra, eller rettere sagt; det var Myra Sjursill som med vitende og vilje støtte på ham, og det at denne kvinnen som hadde arbeidet her ved Kriminalpolitiet nesten like lenge som ham, og som var ansett for å være et petimeter av en etterforsker; det at Myra støtte på ham, fikk ham virkelig til å føle at han igjen var i full drift.

«Arthur vil snakke med deg. Øyeblikkelig,» sa hun.

«Kan det være –?» Han rakk ikke å fullføre.

«Nettopp,» sa hun. «En sak, ja. Du er jo ledig.»

Skarphedin tok heisen opp til syvende. Sjefen, Arthur Krondal, opprinnelig fra en liten grend kalt Lonåsen i Nord-Østerdal sto ved vinduet og stirret ut.

«Fisk,» sa han.

«Fisk?» Skarphedin kikket også ut av vinduet, men kunne ikke se noen fisk som vaket i sølepyttene på asfalten.

«Fisk, ja. Laks. De holder det jaggu gående til langt ut i oktober oppe ved Hokksund, i Hellefossen. Hva om vi tok en tur til helgen?» Kriminalsjefen slo ut med hendene og begge satte seg i skinnstolene som var plassert i det luneste hjørnet av kontoret. Arthur Krondal bød på en sigar.

Utallige var de fisketurene Skarphedin Olsen og kriminalsjef Krondal hadde hatt sammen opp gjennom årene; dette var den eneste interessen de delte, men det var ikke lite, for sportsfiskets teorier og praksis var like uuttømmelig som selve universet; slik sett var de to mennene aldri plaget av mangel på samtaleemner, men nå, denne ettermiddagen ble dette emnet ganske raskt avbrutt fordi det var skjedd et mord oppe på Vinderen, en særdeles brutal sak som foreløpig ble holdt skjult for pressen, brutalt og grotesk fordi offeret, en mann i alderen 25-40 år i tillegg til å være fullstendig naken også manglet hodet, derved kunne vedkommende foreløpig ikke identifiseres, hodet fantes ikke på funnstedet eller i umiddelbar nærhet av funnstedet; slik var det, og funnstedet var intet mindre enn et hundehus i hjørnet av en viltvoksende hage, et hundehus der liket var stappet inn slik at bare legger og fotblad syntes; noen ungdommer på epleslang trodde en fyllik eller narkoman hadde tatt tilflukt nettopp i dette hundehuset og varslet derfor politiet som nå hadde sperret av området, da det viste seg at det slett ikke var noen som sov ut rusen, men derimot et hodeløst lik.

KRIPOS-sjefen kikket på klokken.

«Kvart på tre,» sa han. «Du er der oppe i løpet av ti minutter. Gutta har fått ordre om ikke å røre noe før du har vært der. Greit?»

Skarphedin nikket sakte. Så han noe i Arthur Krondals blikk?

«KISTE?» spurte han. «Foreløpig KISTE? Ingen presse? Er det derfor KRIPOS er koblet inn?»

«Slik er det,» bekreftet Arthur Krondal og stumpet sigaren. «Så får vi se om den etterhvert kan åpnes. Hvilke medarbeidere vil du ha med?» Han grep en hustelefon.

«Anna Løvli?» kremtet Skarphedin forsiktig.

«Opptatt. Hun er neddynget i en rekke voldssaker med utgangspunkt i etniske ungdomsmiljøer. Andre ønsker?»

«Så får det bli Peder Ungbeldt og Nicco.»

Noen minutter senere klatret han inn i baksetet på en sivil politibil og satte seg ved siden av Peder Ungbeldt. Nicco startet opp og satte blålyset på taket.

*

Villaen var for tiden ubebodd, eierne, et eldre ektepar, var på cruise i Karibien, dette hadde en vekter opplyst, en vekter ved navn Joachim Strand som var ansatt i vaktselskapet «Ørnen» og som hadde ansvar for dette huset de to månedene eierne var borte; opplysningene var allerede sjekket og bekreftet, herr og fru Syrenquist befant seg ombord på M/S «Tropic Star», der de hadde vært i to og en halv uke, slik var det, denne briefingen fikk Skarphedin Olsen umiddelbart da han hoppet ut av bilen og gikk inn porten, inn i hagen.

Han ble stående et øyeblikk under et pæretre. Stirret opp i trekronene. Frukttrær, men ingen som høstet. Overmodne epler, pærer og plommer drysset ned da han dunket bort i trestammene, han tok en håndfull saftige Victoriaplommer og sugde kjøttet løs fra stenene, han stirret fremdeles opp i trekronene; der, nederst i hagen var det rognebær, flere rognebærtrær og han undret på om herr eller fru Syrenquist noensinne hadde tatt seg bryet med å lage rognebærgelé, neppe, for faktum var at den del av hagen rognebærtrærne befant seg i var temmelig viltvoksende, og det var også der nede, helt nede i hjørnet mellom noen frodige busker, sibir-kornell? tatar-leddved? at hundehuset befant seg, et hundehus som neppe hadde huset noen hund de siste ti årene, dette så Skarphedin umiddelbart; derimot befant det seg nå i dette ynkelige skjulet et nakent legeme, brutalt stuet inn slik at bare leggene og tærne syntes; de blåhvite attributtene til et menneske som engang hadde levd. Teknikerne hadde løftet taket forsiktig av, slik at etterforskerne kunne få fritt innsyn.

Mann. Uten hode. En god del blod.

Skarphedin trakk seg litt tilbake og vinket til seg Ungbeldt og Nicco. Han kikket på klokken.

«Dette vil ta tid,» sa han. «Liket må ligge slik helt til hundehuset og området rundt, la oss si de nærmeste ti kvadratmeterne, er gjennomsøkt med lupe. Dere vet hårstrå, buskene her kan skjule mye, legemets in crimoposisjon vil dessuten kunne gi verdifulle opplysninger, jeg tenker vi velger C-prosedyre og forsterker den med gradering 7-12, du tar teknikerne, Peder, og Nicco sørger for journalene, dessuten trenges lyskastere, arbeidet vil muligens kreve natten, og husk: Foreløpig er dette KISTE, hold Oslo-folkene mest mulig unna, altså KISTE inntil obduksjon og mulig identifikasjon er gjennomført. Rapport leveres mitt kontor i morgen tidlig klokken ni.»

Etterforskeren nikket. De var godt kjent med Olsens arbeidsmetoder; han trakk seg alltid tilbake inntil teknikerne hadde gjort sin del av arbeidet.

Skarphedin ble stående i bakgrunnen og sniffe inn den tunge duften fra halvråtne pærer. Så tok han frem internmobilen og snakket med vaktsentralen. Deretter gikk han mot porten, men snudde halvveis oppe i hagen, dreiet av mot høyre og fant en benk mellom buskene. Skarphedin satte seg og lyttet til sin egen pust. Den var nøyaktig slik som for et år siden. Alt var ved det gamle.

Den halve timen Skarphedin Olsen fikk sitte i fred på benken mens staben arbeidet nede ved hundehuset, matet han hjernen sin systematisk med data fra funnstedet, alt fra eiendommens beliggenhet i forhold til lokalmiljøet, til hagens spesielle topografi; han telte trær og busker, beregnet avstander og vinkler, nattlig belysning fra gatelykter, gjerdets høyde; hele eiendommen var ringet inn av et to meter høyt, hvitmalt stakitt, slik sett ville liket neppe, uten å avsette betydelige spor, ha blitt fraktet over gjerdet om ugjerningen hadde skjedd utenfor hagen, hvilket det foreløpig ikke var mulig å utsi noenting om. Men hvor var hodet? hodet, med hvilken hensikt var hodet skåret av? han husket detaljene fra hundehuset; snittet gjennom hals og nakkehvirvler var meget rent, slik en hurtig og kraftfull giljotinering sannsynligvis ville se ut, et eneste hugg? var det mulig? Skarphedin tenkte, og duftene var sterke, nå nærmet klokken seg fem og det begynte å skumre, lyskasterne var allerede på plass, ble det regn? han håpet at det ikke kom regn i løpet av natten, hvor lenge kunne liket ha ligget? neppe mer enn to dager etter fargen å dømme, derved var selvfølgelig ekteparet Syrenquist utenfor mistanke, men hvem ville halshugge noen for deretter å kle ham naken og putte ham inn i sitt eget hundehus på sin egen eiendom? ingen, mente etterforskeren.

Nicco kom opp til Skarphedin.

«Det er noe du bør se.»

Skarphedin fulgte med ned til hundehuset, tråkket forsiktig, møtte Ungbeldts blikk som var meget tenksomt, var noe viktig funnet? hodet? han fulgte Niccos pekefinger og bøyde seg over karmen til det takløse huset; liket lå nesten som før, men et plastbrett som var beregnet på og utformet akkurat til denslags oppgaver var stukket innunder likets rygg slik at kroppen hevet seg ørlite, og der kunne Skarphedin se to gjenstander.

Et lite blankt beger, litt større enn et fingerbøl.

En stor fuglefjær, rød og grønn.

«Fotografier?» spurte han, og Ungbeldt stakk til ham en bunke polaroider, foreløpige bilder; politifotografens bilder var selvfølgelig ikke tilgjengelige ennå.

«Takk,» sa han. «Dere når meg over mobilen. Hvis ikke noe dramatisk dukker opp, ses vi i morgen etter at jeg har lest rapportene. Sier klokken ti?»

«Sier klokken ti,» nikket Ungbeldt.

Skarphedin gikk, han gikk nedover Blindernveien, ned mot trikkeholdeplassen for å vente på Sognsvannsbanen, hans egen bil sto parkert i KRIPOS-huset, der kunne den stå til i morgen; luften var mild, hele høsten hadde vært mild så langt, ypperlig med en fisketur sammen med Arthur til Hellefossen om været holdt seg til helgen, kom an på hvordan denne saken utviklet seg. Den virket meget spesiell, det måtte han innrømme, det var slett ikke vanlig å kutte hodet av folk her i Norge, slik sett kunne drapet være en unorsk handling, motiv? narkotika? mest sannsynlig. Skarphedin sukket for seg selv, han kunne ikke for det, men han syntes narkotikaforbrytelser var meget kjedelige forbrytelser, plumpe saker som slett ikke appellerte til hans sans for de mer sofistikerte ugjerninger. Var det narkotika med i saken omkring den hodeløse, ble det neppe noen KISTE, da ville Oslo-politiet overta, men disse gjenstandene under offerets rygg? hva kunne de bety? Skarphedin kjente en behagelig kribling langs ryggraden ved tanken på disse gjenstandene, om det var et ritualmord ble det straks mer interessant; kriblingen langs ryggraden avtok da han nærmet seg trikkeholdeplassen, og en annen, litt ubehagelig følelse overtok, ble han skygget? kom det noen etter ham? han vred hodet ørlite, jo, han ble skygget, han så riktignok ingen, men han visste umiddelbart at noen fulgte etter ham, det var slik nå, det var en følelse som bare dukket opp og som slett ikke var behagelig. Han hatet skygger, usynlige skygger.

Skarphedin kjente kulde i mellomgulvet. Han visste at det fantes skygger det ikke var mulig å gripe.

Men da han smatt inn en port, og stakk seg vekk bak en hekk hundre meter oppe i Blindernbakken, hadde han stått bare noen sekunder da skyggen dukket opp. En meget reell skygge som også stoppet opp og kikket inn der Skarphedin sto gjemt, og som straks så etterforskeren, fordi skyggen måtte være en meget dyktig skygge som umiddelbart skjønte hvor Olsen hadde stukket seg vekk.

«Inspektør Olsen?»

Mannen snakket lavt, var kledt i en lys kappe, mørkt halstørkle og joggesko, han sto med begge hendene i kappelommene, hadde runde briller; det halvlange håret omkranset en blank isse, ellers hadde han en pistrete bart; Skarphedin sperret øynene opp, hadde han ikke sett denne mannen før? han virket kjent, men han maktet ikke å plassere ham der og da, isteden merket han hissigheten flamme opp i nakken.

«Hvem faen er du!?»

«Journalist, Nationen, her er kortet, er det skjedd en forbrytelse der oppe … ?»

«Pell deg vekk, ditt skabb! Henvend deg heller i Forsvarsdepartementet, en tysk fallskjermjegertropp har landet i en hage her oppe, ja, mye over femti år forsinket fordi de har vært fanget i en tidsfelle, et sort hull, en event horizon, men nå har de endelig landet og vi tok dem til fange, gett, ha-ha! Vekk, sa jeg!» Skarphedin stampet med foten, og mannen skvatt unna.

Han gikk. Uten flere spørsmål. Skarphedin så at han svingte av en vei som førte ned mot Majorstuen, pussig, Nationen? hadde Nationen kriminalreportere? mulig, men det var altså noe kjent ved denne mannen, kunne han ha sittet ved nabobordet på «D’Artagnan»? «Hos Thea»?

«Bagatelle»? en gang han hadde spist på et av disse eller andre steder? Sannsynligvis, Skarphedin glemte sjelden et ansikt når han først hadde sett det, særlig ikke i spisesituasjoner, men nå, nå sto han på trikkeholdeplassen, han var meget sulten, og gledet seg til et utsøkt måltid på «Lofoten»? ja, det måtte bli denne fiskerestauranten ytterst på Aker Brygge; han klappet seg på innerlommen, der lå mobilen, i tilfelle.

*

Da Skarphedin Olsen kom, bukket hovmesteren dypt, slik de fleste hovmestere ved byens bedre spisesteder gjorde når denne eksentriske gourmeten dukket opp, denne lille, magre mannen, KRIPOS-etterforskeren som både var beryktet og beundret av et utall feterte kokker; beryktet for sitt koleriske lynne som kunne fare opp i dyp og personlig indignasjon over et smaksbrudd i en matkomposisjon, men som heller ikke vek tilbake for høylydt ros og oppriktige komplimenter ved en kreasjon som fikk Olsens følsomme gane til å vibrere. Slik sett var det bare naturlig at hovmesteren på «Lofoten» bukket dypt når Skarphedin ankom, og uten å ha bestilt bord, fikk han vindusplass med utsikt utover havet, helt til Mosken og Værøy om fantasien tillot.

Restauranten minnet svært lite om Lofoten.

Men det var maten som telte.

«Aperitif, min herre?» Kelneren kremtet forsiktig mens han la frem mat– og vinmeny.

«For pokker, mann! På norsk og spesielt i Lofoten heter det altså appetitt-vekker, skjønner du det?»

«Selvfølgelig.» Servitøren var blitt påtagelig blek, han ante at dette bare var begynnelsen.

«En del tequila, en del nypresset lime, iskald, takk.»

Kelneren bukket og forsvant, Skarphedin gled inn i en tilstand av konsentrert eufori mens han mumlende bladde i menyen, appetitt-vekkeren kom lydløst på bordet, han nippet og gryntet tilfreds, halvbrillene ytterst på nesetippen som han utelukkende brukte til lesing av menyer satt støtt, han mumlet «løk– og zucchini-kompott», «kamskjellsuppe med portulakk», dette så slett ikke verst ut, hadde de fått ny kokk? «hummer– og piggvar-terrine med estragonkrem, ja-ja», slik satt han og gikk gjennom menyens detaljer i et forsøk på, ut fra den foreliggende tekst, å komponere et harmonisk og vel-kontrastert måltid; hadde han vært slik før, før Lise og Kathrine var blitt borte? Nei, ikke slik, litt, i hovedsak oster; dette hadde utviklet seg under psykosen, i selskap med Fredric Drum, var han kanskje fremdeles psykotisk? var denne ekstreme opptattheten av god mat et sykdomstrekk? Psykiater Ernst Sachmuld hadde vært meget bestemt: Interessen for god mat og drikke var bare sunn, den måtte han fortsatt dyrke, ta vare på. Basta.

Skarphedin la fra seg menyene og kelneren kremtet seg noen skritt nærmere.

«Østers med Noilly Prat-saus. Stykker av breiflabb i Madeira-saus med garnityr, men her vil jeg ha smørdampede mandelpoteter til, forstått? Videre: Sjøtunge-timbal med hummer– og nøttesaus, og som dessert tre oster av typen Stilton, parmesan og hvit Castello; og har dere ikke disse ostene, er Smør-Petersen rett her borte fremdeles åpen, ikke sant?» Skarphedin smilte bredt og servitøren bukket bekreftende.

«Viner,» fortsatte Skarphedin. «Et glass musserende portugiser, den beste dere har, en halv Puligny-Montrachet Premier Cru Champs Gains 1984, samt en halv Chateau Laroque, St. Emilion 1982. Slik er det, og rettene vil jeg ha servert med femogtyve minutters mellomrom, greit?»

«Det skal være en fornøyelse, min herre,» svarte servitøren og forsvant.

Den neste halvannen time forløp i stillhet og Skarphedin gryntet fornøyd da servitøren fylte opp glass og fjernet brukte asjetter, var han fornøyd med maten? han visste ikke riktig, fordi dette måltidet hyllet ham inn i en underlig atmosfære som gjorde at han ikke bare konsentrerte seg om maten, men også lot tankene flyte omkring de få kjensgjerningene som fantes i saken, hans sak, endelig en sak, og det at han arbeidet med en sak betydde at han var frisk; det fantes ikke lenger fantombilder som grep forstyrrende inn, han kunne tillate seg å slappe av fullt og helt, og han slappet virkelig av fullt og helt; slik sett ble auraen rundt dette måltidet behagelig lun, nærmest bedagelig og han delte ut hverken ris eller ros, den milde vinen gjorde ham dessuten forsonlig stemt, og nå, ved kaffen og armagnac’en tok han frem polaroidbildene fra åstedet, funnstedet? og la utover bordet.

Tre bilder av selve liket.

To bilder av gjenstandene.

Alle bildene var bemerkelsesverdig skarpe og gode og han tok dem opp ett for ett og gransket dem nøye.

Dette kunne altså være en KISTE-sak. KISTE var sjefens, Arthur Krondals, betegnelse på meget spesielle saker, Kriminelle Ikke Synlige (forhold der) Tilfellene Etterforskes. Meget sensitive affærer, der mord nødvendigvis ikke var ingrediensen, men felles for disse sakene var at de var strengt konfidensielle, de var ikke-eksisterende for offentligheten, og om pressen i utgangspunktet var involvert, ble det straks lagt ut et røykteppe som dempet saken, minimaliserte den eller brakte den til opphør. I virkeligheten pågikk en intens etterforskning omkring meget alvorlige forbrytelser, og sakene kunne i verste fall, om de kom offentligheten for øre, eller utviklet seg uten oppklaring, få katastrofale følger. I løpet av de siste ti årene hadde KRIPOS vært involvert i fire KISTE-saker. Hele tre av disse hadde Skarphedin Olsen hatt ansvaret for, og samtlige var oppklart. Oppklaringen og saksmappene ble merket strengt fortrolig med mange års klausul og lagret på et sted selv ikke, trodde Skarphedin, KRIPOS-sjefen visste om. Krondal hadde imidlertid fullmakt til, eller ordre om å iverksette KISTE-tiltäk ved saker som kunne vise seg å være følsomme. Åtte ganger tidligere hadde saker som i utgangspunktet ble vurdert som KISTE, endret status til vanlige saker med full offentlighet. Hvem som til syvende og sist vurderte om en sak virkelig skulle graderes som KISTE, var det ingen på Kriminalpolitisentralen som visste.

Skarphedin hadde en anelse.

Denne anelsen holdt han for seg selv.

Den hadde ingen betydning for ham som etterforsker.

Han nøt kaffen og studerte bildene av gjenstandene: Et lite beger og en fjær. Han holdt bildet tett opp til øyet, begeret var lite, var det ikke dekorert, border? nei, kunne det være tegn eller symboler? Skarphedin kjente nysgjerrigheten vokse, det kriblet i bihulene og han nøs tre diskrete nys, det var tegn, ingen tvil, men hvilke var umulig å se på dette fotoet, fjæren, rød og grønn, en ara? i så fall kunne sporene peke mot Sør-Amerika? Han bestilte enda et glass armagnac, nøs igjen forsiktig, hvorfor var disse gjenstandene lagt under den døde kroppen? kanskje hadde de ligget i hundehuset hele tiden? kanskje hadde de ingenting med den hodeløse å gjøre? det nyttet ikke å spekulere på dette nå, i morgen, i morgen formiddag ville han ha en del svar, han kjente godt til Ungbeldt og Niccos kvaliteter, de var særdeles grundige og gjettet han riktig ville de arbeide hele natten; de var unge og entusiastiske, hele staben av etterforskere Arthur Krondal hadde bygget opp rundt seg var stort sett dyktige og meget sympatiske mennesker.

«Kan jeg få regningen, takk.» Skarphedin gjorde seg klar til å gå.

Det hadde vært en fin kveld. Hele dagen hadde vært fin.

Tross psykiater Ernst Sachmulds avsluttende sjokkterapi.

Skarphedin Olsen gikk slett ikke mot utgangsdøren, men strenet derimot i retning restaurantens indre regioner; mot kjøkkenet.

«Kokken?» spurte han seg frem.

Kokken sto foran ham, en ukjent kokk, ung, knapt tredve, Skarphedin stirret morskt på matmesteren og rettet en pekefinger mot haken hans.

«Madeira-sausen, var det ikke ørlite safran i den?»

«Eh – jo, De mener – til breiflabben?»

«Nettopp. Den var utsøkt. Rett og slett fortreffelig. Fortsett slik, unge mann.»

Kokken rakk ikke oppfatte komplimenten før personen som brått og uventet hadde dukket opp på kjøkkenet, forsvant ut bakdøren like brått og uventet.

Skarphedin Olsen kjente til bakdørene på de fleste restauranter i denne byen.

*

Klokken hadde såvidt passert ti da Skarphedin Olsen nærmet seg den lille kafeen øverst i Bygdøy Allé der han ofte stakk innom på vei hjem etter en tur i byen; de hadde ypperlig cappuccino der, dessuten lå stedet knappe ti minutters gange fra det lille huset hans i Hovfaret på Skøyen som han og Lise hadde kjøpt for femten år siden; det lå lunt skjermet og hadde en liten hage der han dyrket krydderurter.

En cappuccino og så hjem og til sengs.

Han fant seg et bord innerst i lokalet, grep med seg en avis fra disken og rørte distré det brune sukkeret inn i kaffen, mens han bladde seg gjennom avisen; det var det samme, vold og ran, brutale sammenstøt mellom forskjellige gjenger og etniske grupper i drabantbyene, nå var nok en tenåring drept, denne gang en tyrkisk pike på femten år; avisen antydet at det var Stovnergjengen som sto bak, en gjeng som i hovedsak besto av vietnamesere; var det disse sakene Anna Løvli satt nedsyltet i? sannsynligvis. Det var en bedrøvelig materie, bedrøvelig, tenkte Skarphedin, fordi det ga et skremmebilde av innvandrere, et forvrengt syn på andre kulturers verdier; denne ungdomsvolden, disse gjengslagsmålene pisket opp en rasistisk bølge, ikke bare i Oslo, men i hele landet; uvitenhet, ren og skjær dumhet, fnyste Skarphedin med krem på overleppen; Skarphedin som i sitt innerste indre elsket det eksotiske, elsket andre kulturers myter og ritualer fordi det inspirerte og stimulerte, fikk ham til å tenke annerledes, slik var det, og slik burde det være, tenkte han; disse få utskuddene som er havnet i konflikt både med sin egen kultur og den kulturen de møter blant betong og blokker på Stovner, Tveita og Høybråten, disse utskuddene ødelegger, skaper fordommer og sanker stemmer til rasistene både i og utenfor Fremskrittspartiet; kunne Anna Løvli nå til bunns i denne bedrøvelige materien og vise folk hva det egentlig dreiet seg om, skulle han sannelig ta henne med ut på en bedre middag, «D’Artagnan»? «Stattholdergaarden»? «Babettes Gjestehus»? mulighetene var mange. Koppen var nesten tom.

Han bladde seg til de siste sidene. Kunne det være noe nytt i restaurantspaltene? neppe.

Akkurat idet han tok seg til munnen for å kvele et gjesp; det hadde vært en lang og begivenhetsrik dag, fikk han øye på en liten notis.

Skarphedin Olsen kjente et støt i mellomgulvet.

Huden på ryggen hans nuppet seg og interiøret i kafeen begynte å rotere, langsomt, så fortere og fortere; han knep øynene sammen og grep fatt i bordplaten med begge hender så knokene hvitnet.

Endelig fikk han kontroll over seg selv.

Han leste notisen en gang til mens alt inne i ham truet med å gå i oppløsning: «Ny restaurant åpnet i Frognerveien. I går åpnet nok et nytt spisested i Oslo, denne gang på byens beste vestkant. Initiativtaker er en nybakt kokk fra Sørlandet, Fredric Drum. Drum forteller …»