Torkil Damhaug

Ildmannen

Torkil Damhaug

Ildmannen

Jeg sitter her med et svart/hvitt-bilde foran meg. Det har ligget på pulten min noen uker, men først nå tar jeg det opp og studerer det nærmere. To guttunger og en vannbøffel. Guttene er kledd i kjortler og vide bukser, sandaler på bena. Det er en skikkelse til der, bak dem, en mann i førti- eller femtiårsalderen med skjegg som rekker ned til brystet. Kjortelen hans er hvit, og noe som ser ut som en inskripsjon er brodert på kragen. På hodet har han turban i en mørkere farge. Han ser ikke inn i kameraet, men ned mot guttungene, strengt, og kanskje er det også noe som minner om sorg i blikket hans. Den ene av guttene har noe av det samme uttrykket, mens den andre, som er høyere og tynnere, klemmer om halsen på bøffelen og gliser.

Den dagen fotoet ble tatt, hadde familien flyttet til et nytt hus. De som bodde der før var sikher og hadde dratt østover noen år tidligere, drevet vekk fra slettelandet rundt elvene Jhelum, Chenab og Ravi i en av de største folkevandringene i menneskenes historie, et exodus fremkalt av noen få menns beslutning om å opprette en ny stat. Sikhenes forlatte hus var større og lysere enn det denne familien hadde fra før, og passet bedre til deres verdighet. Faren var leder for landsbyrådet, en mann det ble lyttet til. Han representerte ofte landsbyen ved høytider andre steder i regionen, og han var velsignet med fire sønner. Zahir, gutten til venstre på bildet, var sterkest, han hadde få problemer med å hevde sin rett om den skulle avgjøres ved nevekamp. Gutten til høyre, han som smiler så bredt, er Khalid. Han var ett år yngre enn eldstebroren, men overlegen når det gjaldt å ri; han hadde også et kvikkere hode og var den som skulle få fullføre skolen.

Familien hadde nesten hundre dekar jord, tre vannbøfler, to hester og altså fire gutter som, etterhvert som de vokste til, kunne hjelpe til på åkrene. Og først og fremst eide de en av brønnene i landsbyen, var selvforsynt med vann og kunne ta betalt for å la andre hente det de var avhengige av. Faren var blant de første som skaffet seg radio, og mange år senere, i vintermørket i et land han på den tiden ikke hadde hørt navnet på, skulle dette være blant Khalids sterkeste minner: Jordeiere fra landsbyen samlet i stuen deres, foran dette radioapparatet, dampende på opiumspiper, lyttende til overføringen av cricketlandskampen, til presidentens tale, eller til musikk.

Moren er ikke med på fotoet, og kanskje derfor var bildet Khalid skulle bevare av henne inne i seg enda tydeligere. Det rødlige håret, bare delvis dekket av sjalet, og ansiktet med de smilende øynene. Kan hende hun prøvde å behandle de fire sønnene likt, men hun greide aldri å skjule at hun var spesielt svak for ham. Hun kalte ham for sin prins og sa at det var hennes viktigste oppgave i livet å arbeide for at han skulle bli lykkelig. Da han var atten, ble Khalid gift med en kusine fra Kanak Pind, en liten landsby i nærheten. Våren etter skulle de bli foreldre, men kismet, skjebnen, ville det ikke slik. Barnet klamret seg fast, og heller ikke legen som ble hentet etter to dager kunne bidra med mer enn å lirke og klemme. Da de til slutt fikk halt det ut, var det for sent. Og med seg i døden trakk den lille gutten henne som skulle føde ham.

Jorden ga Khalids familie mer enn nok utkomme, men faren var en mann som tenkte lenger enn til solnedgang. Overskuddet kunne investeres i husdyr, han kunne leie mer jord og få større avlinger, men å få kjøpt jord var så å si umulig. Og når sønnene, etter hans tid, skulle dele eiendommen, ville det bli snauere for hver av dem, med mange nye munner å mette. Løsningen måtte være at en eller to av sønnene reiste ut og fikk seg jobb i et annet land.

Flere ting talte for at det var Khalid som skulle av gårde. Hans kone var død, han hadde det lyseste hodet og hadde fullført ti år på skolen. I tillegg var han selvstendig, og ingen var i tvil om at han ville greie seg hvor som helst i verden. Det som talte imot var at moren ikke orket tanken på at han skulle forlate dem. Men kanskje bidro nettopp det til farens beslutning.

Khalid Chadar kom til Oslo en sen desemberdag i nittensyttifire. Kulden hadde han hørt om, snøen, mørket. Før han dro, leste han det han kunne finne om dette landet som lå omtrent så langt nord som det var mulig å komme; han trodde han var forberedt. Men der han gikk i de mørke gatene og frøs som han aldri hadde gjort før, under tunge isspyd som hang fra hustakene, kjente han for første gang en fortvilelse så dyp at den ikke ville slippe taket i ham. Kulden og mørket kunne han klare, det var verre at han ikke forsto menneskene som bodde der; selvsagt ikke språket, men enda mindre måten de møtte ham på, vennlige på en fjern og blyg måte. Om han prøvde å gjengjelde denne merkelige vennligheten, vek de unna og forsvant.

Han fikk seg jobb på et bryggeri i byen. Bodde på en hybel med fire andre fra Punjab. Alle var av lavere byrd enn ham. Chadar-navnet kunne føres tilbake til kong Pandu av Mahabaratha.

En annen landsmann han traff på bryggeriet var kammi, lavkaste, og ble minnet om det i enhver situasjon som oppsto. Denne kammien bodde på en gård et sted nord for Oslo. En dag på senvinteren inviterte han Khalid med seg dit. Det var lysere nå. Fortsatt kaldt, men det var mørket midt på dagen som hadde vært det verste, det kunne gå uker uten at Khalid så solen. Og det han senere skulle huske best fra denne dagen på Stornes gård, var lyset; plutselig intenst og gjennomtrengende, reflektert av snøen på åkrene, det kom både ovenfra og nedenfra og var så skarpt at han måtte knipe igjen øynene der han gikk.

Folkene på gården var annerledes enn dem han hadde truffet i byen. De snakket til ham uten denne fjerne vennligheten som han etterhvert hadde skjønt var en form for forakt. Han ble bedt inn i stuen på kaffe og kaker, og de spurte ham om landet han kom fra, om familie og barn. Da de fikk høre at han allerede var enkemann, så han at særlig kona og den ene datteren ble triste i øynene.

Nå viste det seg at de hadde en spesiell grunn til å invitere ham. De var blitt fortalt at han var vant med hester, og de trengte hjelp i stallen der de hadde tjue hopper og to hingster. Khalid trodde han hørte feil da kona sa hun skulle vise ham rundt. At han skulle være alene med en fremmed kvinne i en stall var ubegripelig. Men mannen på gården hadde et ærend i nærmeste by, så dette overlot han uten å nøle til kona. Og hun var ikke stygg, ikke det minste, såpass oppfattet Khalid selv om han passet på å holde blikket rettet mot alt annet enn henne.

Det tok ikke mange minuttene å vise at han hadde lag med dyrene. Han fornemmet raskt hvem av dem han kunne gå nær, og hvem han skulle holde avstand til. Selv der inne i halvmørket hvor de sto tjoret, så han fort hvem som var lederen, og han tok seg god tid med denne hingsten.

Uken etter flyttet han til Stornes gård. Han fikk et rom for seg selv i det minste av husene. Det var et eget kjøkken der som han skulle dele med kammien fra Punjab, og han fikk tilgang til et bad inne i det store huset der familien bodde. Jobben med hestene tok ikke mer tid enn at han kunne fortsette på bryggeriet i byen. Nå hadde han to inntekter, hver av dem mangedobbelt av hva de best betalte i landsbyen hans tjente. Hver måned sendte han to tredjedeler av det hjem, og faren skrev takknemlige brev tilbake, der han gjorde det klart at Khalid, når han skulle få en ny kone, kunne velge på øverste hylle blant de fornemste slektningene i Gujrat.

Det var to døtre på Stornes gård. Den eldste het Gunnhild. Hun var tjueto og hadde det de kalte kjæreste, en mann som var et par år eldre og som skrøt av at han var offiser i hæren. En av de mest sjokkerende oppdagelsene Khalid Chadar gjorde etter at han kom til dette landet, var å se den unge kvinnen, kledd i kort jakke av skinn, med ettersittende bukser og håret flagrende, sette seg inn i bilen til denne kjæresten. En tidlig kveld kom han ut fra stallen og fikk øye på henne tilbakelent i forsetet, med kjæresten halvt liggende over seg. Den ene hånden hadde han stukket innunder genseren hennes.

Khalid snakket med kammien om det. Denne hadde bodd flere år i Norge og sa at han hadde sett verre ting enn dette i parkene i Oslo om sommeren. Der lå unge kvinner på rekke og rad på plenen iført bittesmå underbukser og med brystene bare. Khalid trodde ham ikke. Kammien flirte og sa at han fikk vente og se til snøen var smeltet.

Det at Gunnhild hadde kjæreste som kledde av henne på steder der enhver kunne komme over dem, betydde ikke at hun skulle gifte seg med ham. Kanskje, kanskje ikke, svarte hun ut i lufta da Khalid spurte. Så lo hun: Tord er av den treige typen. Kanskje du kommer ham i forkjøpet.

Gjorde hun narr av ham?

Det var noe i stemmen hennes, og i blikket, som fikk det til å kjennes som om hun mente det. Og i svake øyeblikk tillot han seg å leke med tanken på å komme tilbake til landsbyen i Punjab med en kone fra dette landet. Hun ville insistere på å gå på gaten to skritt foran ham, lyshåret og flirende, uten sjal på hodet. Det hendte han måtte skru på lyset om natten, hente fotoet som sto på kommoden, det av ham og Zahir med vannbøffelen, prøve å la farens blikk fra bakgrunnen møte hans eget. Først da falt han på nytt til ro.

Men ikke bare Gunnhild drev med dette. Moren hennes, en alltid vennlig og smilende kvinne som måtte være passert de femti, spurte ham rett som det var om han hadde tenkt å finne seg en ny kone i Norge. Han hadde lært seg å le sammen med dem, mor og datter som satt ved kjøkkenbordet og drakk vin, selv om han aldri forsto hva som var morsomt med å snakke som de gjorde. Respektløst var det, og det hendte han gikk fra kjøkkenet deres med et rart og hvitt sinne inne i seg.

Den yngste av døtrene var seksten. Hun het Elsa og var søsterens rake motsetning. Mørk i håret og med mørkeblå, alvorlige øyne. Hun snakket ikke så ofte, lo ikke så ofte, men når hun sa noe, likte han å høre det. Hun tenkte mye, og han kjente seg igjen i det, for et sted inne i den prinsen de behandlet ham som hjemme i Punjab, den som alltid lyktes, som var velsignet av Gud, hadde han alltid kjent noe som plutselig kunne gjøre ham stille og få ham til å rusle over sennepsåkeren alene, inn mellom trærne, bort til den helliges gravplass, knele i tanker og bønn.

Det hendte han ble sittende på kjøkkenet med Elsa. Hun snakket godt engelsk, bedre enn storesøsteren, og hadde satt seg fore å lære ham norsk. På en annen måte enn Gunnhild var hun opptatt av hvor han kom fra, hvordan det så ut der, hvordan folk levde, hva de tenkte. Hun lyttet nøye da han fortalte, som om det betydde noe spesielt å få vite alt dette. Da hun spurte ham om hans Gud, svarte han at Allah ikke var hans Gud, men alles, også hennes. Kammien han delte hus med hadde advart ham mot å snakke om sånt, og Khalid hadde aldri hatt noe større behov for å vise andre sin tro. Han ba, men ikke fem ganger om dagen. Han fulgte ikke Koranen i ett og alt, og denne vinteren hadde han flere ganger drukket øl de hadde tatt med hjem fra bryggeriet. Fasten var det så som så med, og pilegrimsferden til Mekka så han ikke for seg med det første. Men når denne jenta med de store, mørkeblå øynene spurte ham om Gud, kunne han slå fast det mest selvfølgelige. Uten Allah fantes det ingen mennesker, ingen dyr, ingen verden. Og hun nikket langsomt, som om hun var villig til å dele denne tanken med ham.

I dette omvendtlandet, hvor ikke noe var haram, ulovlig, og heller ikke noe hellig – mennesker trodde på Gud en dag, men ikke den neste – kunne en kvinne på seksten år bli sendt sammen med en hvilken som helst mann ned i stallen. Dette var enda mer sjokkerende enn at det var kona selv som ble med. En ettermiddag var det søsterens kjæreste som gikk dit sammen med Elsa. Kanskje denne Tord, som han het, skulle hente et eller annet, for han bar på en kasse, og hestene holdt han seg unna, det virket som om han var redd for dem. Fra vinduet på rommet sitt så Khalid at de krysset tunet. Etter fem minutter var de ennå ikke kommet ut igjen. Han ventet et minutt til, to minutter. Så kastet han på seg jakken og skrittet bort dit. De var ikke i stallen. Da hørte han stemmen til Tord fra høyloftet, den brummet et eller annet, og i det samme lød Elsas, og så et kort skrik. Khalid var ikke i tvil om at det var et rop om hjelp. Han trev til seg en spade og slengte døren på vidt gap. I halvmørket så han Elsa ligge i høyet med Tord oppå seg. Han tok sats og dæljet spadebladet i ryggen på ham. Tord brølte av smerte og kastet seg rundt. Han kravlet seg opp, kom mot ham, de var jevnhøye. Khalid løftet spaden for å slå en gang til.

Da var Elsa der, hun stilte seg mellom dem.

– La ham være!

Uvisst hvem av dem hun mente.

– Jævla drittpakkis, hylte Tord.

Khalid tok et skritt mot ham. – Rører du henne en gang til, dreper jeg deg, sa han rolig.

Tord spyttet på gulvet, bråsnudde og stakk ut.

– Fortell det til faren din, utbrøt Khalid. – Han må få vite hva slags mann søsteren din har som kjæreste.

Elsa ristet på hodet.

I de neste dagene passet Khalid på å være i stallen sammen med henne, og Tord var smart nok til å holde seg unna. Ifølge Elsa kom han ikke til å prøve seg igjen, men Khalid ville være på den sikre siden. Og Elsa likte tydeligvis å stelle hestene sammen med ham, de hadde den samme måten å nærme seg dyrene på. Hun var fortrolig med hver enkelt, snakket lenge med dem, merket fort om ikke alt var som det skulle.

En morgen da Khalid ga hestene fôr, gikk det i døra bak ham, han kvapp og slapp det han hadde i hendene, snudde seg og var klar til å møte Tord. Men det var Elsa som kom inn i halvmørket med seletøy og en børste.

– Er ikke du på skolen? utbrøt han.

Hun trakk på skuldrene. – Jeg er syk i dag.

– Hva feiler det deg?

Uten å svare gikk hun i gang med å strigle en av hoppene, den som var drektig og som kunne følle hvilken dag som helst.

Han gjorde seg ferdig, skulle til å gå. Han hadde vært alene med henne før, men da hadde alltid en av foreldrene visst om det. Nå trodde han de ikke var hjemme engang.

– Kom hit, Khalid, sa hun, som om det var den mest naturlige ting i verden at en jente som var nærmere ti år yngre enn ham sto i en stall og ba ham gjøre det ene og det andre.

Han ruslet bort til den drektige hoppa, strøk den over nakken.

– Kjenn her.

Elsa grep hånden hans, førte den innunder buken.

– Kjenner du?

Det beveget seg der inne.

– Hvor mange tror du det er?

Han lot hånden gli sakte frem og tilbake, mens han holdt øye med hodet til hoppa.

– To, sa han. – Jeg tror det er to.

– Enig, sa hun og sto rett ved siden av ham. – Så mange barn som denne hoppa føder i vår, skal jeg også få.

Han måtte smile. Hun kunne si sånne ting. Hun drømte et eller annet og var sikker på at det var tegn på noe som skulle skje. Hun hadde fornemmelser og syner, det hadde hun betrodd ham, hun kunne se ting som var usynlig for andre. Der han kom fra, var det ikke uvanlig at mennesker hadde sånne evner. I landsbyen var det en hellig de kunne oppsøke med sine bekymringer, og han kunne lese kismet, skjebnen. Khalid hadde ingen grunn til å tro at ikke denne unge kvinnen, om det var Guds vilje, hadde evner som lignet på den gamles. Og da han løftet hånden, kom han til å røre ved litt av håret hennes som var falt frem i ansiktet. Han la lokken på plass, og det som deretter skjedde var kismet. Det var tanken han holdt fast ved der han sto i den mørke stallen. Skjebnebestemt, akkurat som denne reisen til landet i nord, som det at han kom til akkurat denne gården og ble tatt imot med en hjertelighet han ikke hadde kjent noe annet sted underveis.

Han sa det til henne. At det var skjebnen som ville at hun skulle stå der så tett inntil ham at han kunne kjenne pusten hennes mot halsen. Og da hun nikket, grep denne skjebnen tak i ham og førte ham dit den ville.

De red mange turer sammen den våren. De lot hestene skritte langs bekkefar der vannet hadde fosset utover breddene, slå over i galopp på stier der flekkene med gress og mose vokste for hver dag. De stanset ved et tjern oppe i skogen. Hun hadde med et teppe som de kunne brette ut på den rå bakken. Og mens han lå der og så på, stilte hun seg i det skarpe sollyset og kledde av seg.

– Vi kan flytte til landet du kommer fra, foreslo hun en dag da hun lå ved siden av ham.

– Det ville vært flott, smilte han og nevnte ikke et eneste av hindrene som gjorde dette umulig.

– Jeg ville elsket å bo på gården din og ri på hestene. Jeg kunne hjulpet til på åkrene. Eller kanskje vært lærer på landsbyskolen.

– Det hadde du passet bra til, nikket han. – Men du måtte blitt muslim, har du tenkt på det?

– Det er vel ikke så vanskelig å bli muslim.

– Nei, ikke vanskelig. Men du blir nødt til å få et nytt navn.

– Kunne jeg valgt det selv?

Han tenkte seg om. – Det måtte vært et muslimsk navn, helst pakistansk.

– Jeg ville kalt meg Yasmin, sa hun. – Jeg elsker den lukten. Ville det gått?

Han kjente ingen som het det. – Det vet jeg ikke.

Våren i dette landet var enda mer ubegripelig enn vinteren. Nå ble sola så å si aldri borte, og han kunne våkne urolig og ligge og vri seg i det grå lyset som trengte gjennom gardinen. Og kammien fortalte ham at det ville bli sterkere og sterkere, til hele natten var gjennomlyst.

En sånn natt i slutten av mai ble han vekket av at hun sto ved sengen hans. Det slo ham at hun var en djinn, en ånd som var kommet for å fortelle ham noe. Han var redd, men viste det ikke. Først da hun tok på ham, roet han seg.

– Skremte jeg deg?

Han ristet bestemt på hodet, ville ikke at hun skulle komme inn til ham, men det var for sent å stanse henne.

– Jeg må snakke med deg, hvisket hun og satte seg på sengekanten.

Dette var noe annet enn rideturene, noe annet enn omfavnelsene på høyloftet bak stallen, eller hender som smatt innunder klærne i skjul av hestekroppene. Dette var soverommet hans, hun hadde ikke noe der å gjøre, og ingen måtte vite om det som skjedde mellom dem, ikke Tord, som hadde lagt ham for hat, og som spyttet hver gang han så ham, ikke Gunnhild, ikke foreldrene hennes, ikke kammien han delte hus med. Aller minst ham, for om han fikk vite noe, ville ryktet være ute blant de andre fra Punjab på noen timer og ikke stanse før det nådde Khalids egen landsby.

– Du kan ikke være her, sa han lavt.

Hun ble sittende. – Jeg skal gå, mumlet hun til slutt. – Men først må jeg si deg noe.

Han ble liggende i sengen den morgenen, klarte ikke komme seg opp. Som om en veldig hånd hadde lagt seg på brystet hans og presset ham ned. Mannen på gården var innom, spurte om han trengte lege. Han takket nei og orket ikke å løfte hodet fra puten. Han var bare slått ut, forklarte han, et uttrykk han hadde lært etter at han kom til det nye landet.

I det grå lyset som trengte seg inn i alt, ble han liggende og tenke på det Elsa hadde sagt. Hun var bestemt på at de skulle leve sammen resten av livet. Hun var sikker på at foreldrene ville godta det. De ville bli sinte, sikkert kjefte og bråke en stund, true med alt mulig, men så ville de gi seg og slå seg til ro. Hvis ikke, var hun klar til å reise med ham til landet han kom fra. Han hadde fortalt henne historier derfra, og disse hadde hun tenkt så mye på, sa hun. Flere av dem handlet om at kjærligheten mellom mann og kvinne er en speiling av Guds kjærlighet til menneskene, og i stand til å overvinne alt, også døden. Hun var seksten, og i dette landet betydde det at hun fortsatt ble betraktet nesten som et barn. Og at hun fortsatt tenkte som et barn. Til og med navnet hun ville velge seg som muslim hadde hun bestemt seg for. Yasmin kom opprinnelig fra persisk, hadde hun funnet ut, så det måtte vel gå.

Hele dagen lå han der og vred seg, svett og redd, kastet seg frem og tilbake. I løpet av ettermiddagen ble han syk på alvor.

Mye mer ville blitt fortalt om Khalid Chadar dersom dette var hans historie. Han sa selv at de slo ned på ham, truet ham med fengsel, med utkastelse fra landet, med å ødelegge livet hans. Men familien på Stornes gård kunne ikke gjøre ham noe, han hadde ikke brutt noen av lovene i dette landet. Og det viste seg at de, like så mye som han, ville gjøre alt for å unngå at det ble snakket om det som var skjedd. Han hadde brutt noen av de lovene som styrte hans eget liv, derfor vendte han seg mot sin Gud og overlot til Ham å dømme. Han ba oftere nå, overholdt bønnetidene og lovte at han en gang skulle gjøre alvor av reisen til det helligste av alle steder. Og han må ha blitt bønnhørt, for etter noen måneder gikk det opp for ham at ingen ville få vite noe, ingen andre enn dem som hadde all grunn til å holde det for seg selv.

Dette skal handle om hendelser som førte til mange menneskers død. Flere av dem kjente jeg. Heller ikke denne historien har noen begynnelse, men jeg lar den starte med Khalid, med svart/hvitt-fotoet av broren og ham selv som holder rundt vannbøffelen, med farens blikk hengende over seg. Jeg kom over det bildet da jeg hadde fått klarhet i hvordan det jeg skal fortelle skjedde. Det var mens jeg ennå prøvde å forstå hvorfor.

DEL I

april 2003

1

En glo kan ulme og gi tapt. Den kan ulme og ta fatt. Tida da det fortsatt kan vippe begge veier er den beste. Du har lagt til rette og trukket deg tilbake. Overlatt alt til forhold utenfor din kontroll, materialets antennbarhet, fukt, tilgang på oksygen.

Denne gloen, som ennå ikke er ild, ligger i tuppen av en halv sigarett. Det ulmer i et minutt, kanskje lenger. Det lar seg gjøre å beregne sannsynligheten for at den ikke dør ut, men brer seg til den andre enden av den filterløse sigaretten. Der vil den kunne antenne minst en av de tre fyrstikkene som er festet med en gummistrikk. Dette er det andre av de kritiske punktene, spørsmålet om gloen har nok energi til å klare overgangen til papiret som fyrstikkene er laget av. Har den det, vil gloen bli en ørliten flamme, den kryper som en blind mark i retning av fyrstikkhodene. Mindre enn tjue sekunder vil den ferden ta, og om den når fram, vil det inntreffe en bitteliten, fresende eksplosjon, flammen befinner seg nå på terskelen mellom det mulige og det uunngåelige. Vipper den over, og nå er sannsynligheten høy, vil ilden ta fatt og ete seg innover bomullsremsen som er dynket med tennvæske beregnet på grilling av kjøtt og fisk utendørs om sommeren.

Det er ikke sommer, det er den første natta i april. Hestene vet for lengst at noe er i ferd med å skje. De har reist seg, hovene skraper mot murgulvet, noen av dem slår med nakken, som en advarsel til de andre. Nå må vi holde sammen, betyr det kanskje, ingen må bryte ut av flokken.

Også noen mennesker vil reagere sånn når de aner fare. Klemme seg inn mot andre kropper, prøve å beskytte seg ved å krype så tett inntil som mulig. Men andre vil bryte ut og løpe vekk, og noen få vil snu seg og møte det som truer. Dette interesserer ham. Hvordan dyr opptrer i fare, og hvordan fare får mennesker til å handle som dyr. Hesten har ingen tanker, har han bestemt seg for, og dette livet i tankeløshet fyller ham med forundring som grenser til sinne. Dette dyret, som mange syns er vakkert, og som er blitt tillagt egenskaper det umulig kan være i besittelse av, er i virkeligheten uhyre primitivt med sin forbløffende enkle hjerne. Hesten er det mest panikkstyrte av alle dyr, mener han å ha lest et sted. Dette forklarer råskapen den kan vekke i enkelte, ja, i alle. Ingen andre dyr kan få et menneske til å gå så langt i grusomhet, tenker han der han klatrer opp på steinen mellom granleggene. I en glipe mellom trærne har han utsikt ned mot gården. Det er gått fire minutter siden han forlot stallen, trakk døra med den ødelagte låsen på plass og smatt rundt hjørnet, motsatt vei av der gårdshuset ligger. For noen måneder siden var han et par ganger på denne gården. Han kom ikke for å lære å ri. Og ikke fordi han kjente dragningen mot disse dyrenes tankeløshet eller de store, muskuløse kroppene, hingstenes veldige kukker som trengte seg ut av hylsteret under buken, rumpenes bevegelse når de skrittet ned langs veien og over sletta. Ikke fordi han interesserte seg for de som svermet rundt der, jenter fra tolv-trettenårsalderen, unge kvinner, eldre kvinner, selv om også deres forhold til hestene måtte ha det bitre mørket i seg. Småjentene som kunne tilbringe timer i stallen, stryke og strigle, spa møkk, eller bare være inntil dyrekroppene. Som om de søkte beskyttelse. Uforståelig at disse tankeløse og panikkstyrte skapningene kunne vekke sånne følelser. Først tredje gangen han var der, merket han at fascinasjonen gjorde ham sint. Ved en anledning hadde han mistet kontrollen og rappet til ei av hoppene over den bløte mulen, ikke egentlig hardt, men nok til at den steilet og ble hvit i øynene. Han hadde trodd han var alene der, men en av jentene var akkurat kommet inn uten at han merket det, og da han snudde seg, så han i blikket hennes at hun kom til å sladre. Han tok et skritt mot henne, hun klamret seg til manen på hesten hun var der for å strigle, og han tok seg sammen og forlot stallen.

Først for en uke siden hadde han dratt dit igjen. Da var det åpen dag, og han hadde tuslet omkring der inne sammen med en gruppe mennesker, flest foreldre med småbarn på slep. Tassene ble løftet og holdt opp foran hesteansiktene. Det gjorde ham uvel, kjentes som om han brått måtte kaste opp, men han tvang seg til å bli, til å høre på disse pludrende mødrene, se barnefingrene som plukket på de fuktige mulene. Det var da denne tanken som hadde ulmet i ham tok form og ble en beslutning.

Han kikket på klokka. Seks minutter. Det var avgjort nå. Allerede da han famlet seg fram i den mørke stallen, hadde hestene været et eller annet og begynte å røre på seg, et forvarsel om panikken som kunne komme til å bryte ut. Ventetida gjorde ham lett til sinns. Alt var uvisshet. Det kunne bli avverget. Hestene ville falle til ro igjen, og menneskenes nattesøvn kom ikke til å bli forstyrret.

Sju minutter. Fortsatt visste han ikke noe sikkert. Gjorde han ikke det? Kunne han ikke høre uroen bak veggene i stallen, mer enn hundre meter unna? Tramping fra flere og flere hover, til og med et vrinsk? Han greide ikke å stå i ro selv. Ventetida, uvissheten. Det at det kunne vippe den ene eller den andre veien, vippe dit alt ville bli annerledes og gjøre at han aldri kunne bli en del av flokken. Ikke av noen flokk.

Et vrinsk til. Da visste han det. Tennmekanismen virket. Det var ikke sannsynlighet dette dreide seg om. Det avgjørende er det som ikke kan måles, krefter som driver mot hverandre, usynlige, uhørbare. Sånn ville Elsa sagt det. Viljer og motviljer som ikke merkes fordi de er i alt. Det han hadde gjort, var å stille et spørsmål, tvinge fram et svar. Han hadde lagt til rette, samlet sammen noe høy inne ved veggen, sprøytet tennvæske på det også. Han merket at han sto og stampet med den ene foten, og fliret som denne oppdagelsen utløste spredte seg også, tok liksom fyr og ble til latter. Han måtte pisse, hoppet ned fra steinen og åpnet smekken og tømte blæra mot den frosne mosen. Det sto damp opp fra bakken der han traff, og da han klatret opp på steinen igjen, så han røyk, en tynn stripe sivet fra taket og opp mot den klare nattehimmelen, og han fisket fram mobilen og begynte å filme. Ennå kunne de våkne i huset. Komme tumlende ut for å sjekke. Noen, som Elsa, mente at mennesker som drev med hester ble vare for de svakeste signaler. Hun sa at omgang med disse dyra kunne få fram skjulte evner. Han visste ikke om han trodde på sånt, men alt hun sa tok han vare på.

Åtte minutter. Støyen fra stallen lød stadig hissigere. Sløvt at eierne ikke våknet. Kanskje de gikk på sovemedisiner. Så mye for overnaturlig følsomhet. Og det luktet nå, av svidd tjære som sivet over jordet og bort til ham i skogkanten, og han måtte ned fra steinen igjen, drive noen runder mellom trærne, slå noen floker, selv om han ikke frøs, måtte le av det, le av seg selv, le av det som var i ferd med å skje. For da han var oppe på steinen igjen, kunne han se et skjær i en av gluggene midt oppe på stallveggen. Det var gått ni minutter siden han satte det i gang, og nå var det avgjort, ikke noe kunne snu det, ikke engang om han ringte eierne og ba dem komme seg på beina. Det begynte å ryke kraftig og svart ut av gluggene og vrinskingen fra flere enn tretti hester steg ut i mørket, skar og skar i den kalde lufta, og han så dem for seg der inne, de trakk seg inntil hverandre og klemte de digre, glatte kroppene sammen. Noen føll var også der, det hadde han sett under besøket, og nå presset de seg inn under buken på mora, og de vrinsket mye tynnere, han syntes han kunne skille ut lyden av dem, og med ett var han rasende på eierne som ble liggende i sengene sine. For faen, ropte han, se nå til å våkne, jævla mongoer, og i det samme ble lys tent i et av rommene. Rett etter: Lyden av en dør som ble slengt opp, og en kvinnestemme som satte i å hyle.

2

Karsten hadde for en gangs skyld forsovet seg. Mindre enn et kvarter, men nok til at de faste morgenrytmene var i ulage. Han måtte vente på at Synne skulle gjøre seg ferdig på øvrebadet, det var det ene. Han ville ikke rekke å lese avisa, det var det andre, kanskje bare sporten. Han kunne ta igjen det tapte ved å kjøre til skolen, men om han ba om å få låne volvoen, ville det utløse et foredrag om klimautslipp. Sannheten var vel at faren var så engstelig for å få riper eller andre skader på sin XC90 at han knapt turte å bruke den. Moren kunne han ikke spørre, hun var allerede av gårde med golfen. Det var det han hadde våknet av, at døra nedenunder smalt igjen.

Han kreket seg ut på gangen, som en gammel mann, tenkte han og overdrev stabbingen, lot kroppen bli skakk og hakkete. Da han med knyttet neve banket på baderomsdøra og forlangte at Synne, som begynte en halv time senere enn ham, skulle la ham komme inn, hadde også stemmen noe gammelmannsaktig ved seg, og dette spillet gjorde det lettere ikke å bli stresset. På den andre siden av den låste døra svarte lillesøsteren et eller annet i en spydig tone. Han ga opp og tuslet ned på kjøkkenet og satte müslien til svelling.

Andre gang han banket på, passet han på å høres irritert ut, kanskje han var det også, Synne oppfattet det i alle fall sånn. Hun låste opp og kom ut med et gult badehåndkle rundt kroppen og et rosa som turban. Karsten ble gjort oppmerksom på at det var av ren godhet hun gikk for å kle på seg i det iskalde soverommet, og at han skyldte henne en tjeneste. Han sa seg enig, kunne gjerne gjøre noe for henne, kjøre henne til stallen for eksempel.

Da han kom strenende inn på kjøkkenet elleve minutter senere, sto hun ved radioen, stirret på den mens nyhetsoppleseren la ut om et eller annet. Brødskiva med salami lå urørt på tallerkenen. To ganger før hadde han kommet over henne i en tilstand der hun var fjern og ikke reagerte, men nå var det mer enn et år siden sist. Han rørte ved skulderen hennes, pustet lettet da hun flyttet blikket.

Radiostemmen snakket om en brann.

– Skjer det noe?

– Stornes, stotret hun.

Nyhetene vekslet til en sak med Riksrevisjonen. Han dempet lyden. – Gården? Har det vært brann der oppe?

Hun svarte ikke.

– Er noen drept?

– Hestene, hvisket hun. – Nesten tretti stykker har brent inne.

Han så tårene piple fram i øynene hennes. Synne hadde ridd på Stornes gård i flere år før det første anfallet. Etter det hadde legene kommet fram til at det var for risikabelt at hun drev med ridning. For hva kunne vel ikke skje om hun plutselig ble borte sittende på en hest i full galopp? De rasende protestene hennes ble ikke tatt til følge, men hun fortsatte å gå i stallen, stelte med disse dyrene som hun ikke lenger fikk ri. Nå tydet ingen av testene på at hun hadde epilepsi likevel, og hun var blitt lovt at hun skulle få prøve seg på hesteryggen igjen.

Hun begynte å riste av gråt, og han klappet henne på skulderen. Hun var fem år yngre enn ham. Etter det med anfallene var det mange ting hun ikke kunne være med på, og enda mer hun trakk seg fra. Han likte ikke at hun var så mye alene. Han var ikke særlig sosial selv, men det var noe annet.

– Det var ikke bra, trøstet han og kikket opp på klokka. – Men de fikk vel reddet noen?

– Bare sju stykker, jamret hun.

– Det er jo noen, da.

Hun begynte å hulke. – Hestene vil ikke gå fra hverandre.

– Vil de ikke?

– Når det er brann og sånn, trenger de seg sammen, for å passe på hverandre. Hun knep øynene igjen og ristet på hodet. – Det fins hester som kommer seg ut, og som løper tilbake inn i brannen for å være sammen med flokken.

I det samme dukket faren opp. – Ikke prøv å aprilsnarre meg, sa han. – Jeg har for lengst sjekket datoen.

Brynene løftet seg noen millimeter da han oppdaget at Synne gråt.

– Det har vært brann på Stornes gård i natt, forklarte Karsten. – En drøss med hester er visst brent inne.

– Jaså, kommenterte faren og plukket ned kaffekruset sitt fra skapet. Det var lyseblått med påskriften verdens beste pappa i nesten utviskede røde bokstaver. – Men ingen mennesker?

– Er det alt du tenker på? snufset Synne.

Faren skjenket i, kastet et blikk på henne. – Jeg synes ikke det er fullstendig irrelevant at ingen mennesker er døde.

Synne slapp fra seg en lyd, en mellomting mellom et knurr og et hyl, og for ut, de hørte henne løpe opp trappa og smelle igjen døra til rommet sitt.

– Det var da veldig, sa faren og slapp to skiver ned i brødristeren. Han grep avisa og kaffekoppen, dumpet ned på plassen ved vinduet.

Karsten var sikker på at det dreide seg om mer enn hestene. Flere ganger i det siste hadde lillesøsteren hatt raseriutbrudd og nektet å gå på skolen. Når hun først var i det hjørnet, gjorde hun seg utilgjengelig, stengte seg inne fysisk og mentalt. Det bekymret ham, hadde bekymret ham lenge.

– Jeg forsov meg, kastet han fram. – Kan jeg ta bilen?

Faren tittet på ham over brillekanten. – Og det synes du er forsvarlig i en verden som vår?

– Nei, skyndte Karsten seg å avkrefte. – Det er uforsvarlig, men jeg vil ikke gå glipp av første time. Dessuten trenger jeg å kjøre en del for å få mer erfaring, det er det andre. For det tredje trenger bilen å bli kjørt innimellom.

For under et år siden hadde faren brått og uten forvarsel gått til innkjøp av denne volvoen med 2,5 liters motor, den eneste investering han noensinne hadde gjort som kunne sies å være i overkant i forhold til behov. Påskuddet var at de trengte en firehjulstrekker for å kunne ta seg helt fram til hytta vinterstid.

Nå trakk han på skuldrene på en måte som viste at de framførte argumentene fikk ham på glid. Etter å ha forsikret seg om at Karsten ikke kom til å parkere tett på bilene til uvørne mannslinger, eller klønete jenter som åpner døra ved å slå den inn i nabobilen, for eksempel hans egen XC90, ga han etter og godkjente den overflødige og miljøtruende turen.

3

Idet Dan-Levi Jakobsen passerte Exporama og begynte oppkjøringen mot Gjelleråsen, vibrerte telefonen. Han så at meldingen var fra Sara. Ved Mortens kro svingte han inn, skrudde av motoren, ringte henne. Stemmen var svak, han kunne høre at hun lå.

– Fortsatt kvalm? spurte han forsiktig. – Greier du ikke å levere Rakel?

– Nei, stønnet hun.

Også forrige gang hun var gravid, var Sara kvalm i de første månedene, men ikke som nå. Hun lå i senga og jamret hele morgenen, og det var med nød og neppe han orket å gå fra henne.

– Jeg melder meg sjuk, sa han selv om han visste det ville bli trøbbel.

– Nei, hvisket hun. – Ikke gjør det. Men kom innom når du kan og ta med Rakel til mamma. Om du rekker det.

Hun var tapper. Når han hørte stemmen hennes, kjente han seg heldigere enn noen annen. Enda mer, han visste det, og det ga ham dobbel grunn til å være takknemlig. I tillegg hadde han en datter. Trippel grunn. De skulle få et barn til. Kvadrupel grunn. Han foldet hendene, jeg har alt å takke for, Herre. Framfor alt at du lar meg kjenne takknemligheten, din stemme i meg.

På nytt vurderte han om han skulle ringe avisa og forklare situasjonen. Han visste hva Stranger ville si. Dan-Levi hadde allerede fått flere dagvakter enn de andre i beredskapsgruppa, og nyhetsredaktøren benyttet enhver anledning til å minne ham på det.

Han la bort telefonen og startet motoren. Cd-en med Springsteen var i gang igjen i det samme, og vindusviskerne som skjøv bort laget av sludd. Mister state trooper, please don’t stop me.

Veien opp til Stornes gård var sperret for trafikk. Han parkerte ved det gamle sanatoriet og gikk den drøye kilometeren til fots. Underveis passerte to brannbiler på vei nedover. Også ved innkjøringen til gården var det satt opp sperringer. Dan-Levi henvendte seg til politimannen som sto der, men ham var det ikke mye å få ut av. Han gikk en runde opp mot skogkanten, tok noen bilder av ruinene, så med en gang at de kunne brukes. Da han klatret opp på en kampestein, fikk han enda bedre vinkel. Den svarte endeveggen som sto igjen, vannstrålene som spylte ruinene fra tre sider. Nok en gang slo det ham hvordan denne beregningen av vinkler og lys for å få det beste fotoet fikk ham til å glemme at det var en tragedie han var vitne til. Det plaget ham fortsatt, men mindre enn i den første tida etter at han begynte i avisa.

Idet han kom ned til sperrebåndet igjen, svingte nok en politibil inn på plassen bak ham. To menn steg ut, den ene i uniform. Det var Roar Horvath, Dan-Levis bestekompis fra ungdomsskolen av.

– Tabloidene er på plass, hilste han.

– Alltid i forkant, nikket Dan-Levi. Han hadde en saftig fleip på tunga, men syntes ikke den passet på åstedet for en dyretragedie.

Den sivilkledde kollegaen løftet på sperrebåndet og svingte seg under. Roar Horvath ble stående. – Spist fisk hele uka?

Det var en snau uke siden de hadde tilbrakt en søndag sammen på hytta til Roar i Nes. De hadde pilket på den halvråtne isen og kommet hjem med åbbormiddag til Sara og den nye kjæresten til Roar. Fra første øyeblikk hadde det skurret mellom damene. Kjæresten het Monica og var eiendomsmekler og av den typen som hadde behov for å kontrollere omgivelsene til enhver tid. Dessuten kunne hun verken fatte eller begripe at noen i det tjueførste århundre drev med tungetale, og det var tydeligvis viktig for henne å gjenta dette budskapet til det kjedsommelige. Sara ble lei og trakk seg vekk, men Dan-Levi lot Monica drive på. Han kunne ikke tenke seg at kameraten, som skiftet kjæreste omtrent en gang i året, ville holde lenger på henne enn på de forrige. En kort stund på videregående hadde Roar vært sammen med Sara, og fortsatt klaget hun på at han ikke kunne finne seg en å slå seg til ro med. Dan-Levi ville ikke mene noe om det. Kameratskapet med Roar var en frisone, de hadde en uskreven avtale om aldri å diskutere tro og frelse og personlig moral.

– Hva kan du si om det som har skjedd her? sa Dan-Levi og pekte mot brannruinen. – Stalltips?

Først da det var sagt, gikk den makabre dobbeltbetydningen opp for ham.

– Brannteknikerne har ikke vært inne ennå, opplyste Roar med et flir og tørket sludd ut av den rødlige barten. Den ble anlagt siste året på politihøyskolen. I det siste hadde han begynt å sette inn tuppene med voks og snurre den, men denne morgenen hadde han tydeligvis ikke rukket det, for de tjukke tustene hang slapt ned under kjeven på ham.

– Hva tror du om brannårsaken, Eggman?

Roar skottet bort på Dan-Levi. – Eggman?

– I am the eggman.

Poenget gikk fremdeles ikke inn, selv om gamle pop- og rockelåter var en av interessene de alltid hadde delt. Dan-Levi måtte forklare at det var sørgebarten han refererte til.

Kameraten himlet. – Det er ikke min jobb å snakke med innpåslitne journalister, brummet han.

– Må jeg henvende meg på politikammeret for å høre nøyaktig det samme som det du ikke vil ut med?

– Vi må gjennom hele lista, tekniske feil, slurv, og så videre.

– Og så videre?

– Vet du hva, Dan-Levi, det kler ikke deg å være gravejournalist. Hvordan i all verden havna du i den beredskapsgruppa?

Det hadde Dan-Levi også lurt på. Han kom til å søke seg til kulturavdelingen så fort det ble en åpning der.

– Altså ingenting som tyder på at denne brannen kan være påsatt? holdt han i gang.

Roar fant fram en snuseske fra lomma, skrudde av lokket. – Hva får deg til å tro at jeg vil dele mine innerste tanker med leserne dine?

– Ta det rolig, Horvath, sa Dan-Levi. Det dogget på brillene. Han tok dem av og tørket av glassene med en flik av skjorta. – Ikke engang en flaske Plumbo får meg til å lekke så mye som en dråpe når jeg har bestemt meg for å være tett.

Roar gliste og stakk en finger med den lakrisaktige materien oppunder overleppa. – Det der kan jeg komme til å prøve ut fortere enn du aner. Jeg tenkte å komme bortom og kikke på kjøkkenet i kveld.

Dan-Levi nølte. I litt over et år hadde de bodd i huset, overtatt etter svigerforeldrene hans. Ikke bare kjøkkenet, men også stua trengte total renovering. Og Roar var den fødte handyman, hans rake motsetning på det området.

– Vi må nok utsette hele oppussingsprosjektet.

– Tenkte meg det, flirte Roar. – Sara er ikke blitt frisk igjen?

Hun hadde begynt å bli dårlig den søndagen på hytta. Dan-Levi lot være å si noe om årsaken. Det var tidlig å røpe noe, mye kunne gå galt. Men først og fremst ville de holde det for seg selv. Denne skjøre tida da det bare var de to i hele verden som visste hva som skulle skje.

– Hun er fortsatt litt kvalm, konstaterte han. – Du utelukker altså ikke at brannen er påsatt?

– Vi har noen vitneobservasjoner vi må se nøyere på. Gravid?

Roar var på ham med etterforskerblikket, og Dan-Levi fikk seg ikke til å svare. Så langt tilbake han kunne huske, var han blitt innprentet en grunnsetning som alle regler bygget på: Å juge er den verste av syndene, for den innbefatter samtlige andre. Ikke bare hjemme, men også på de utallige podiene der han sto fram, vendte pastor Jakobsen tilbake til løgnens forbannelse. Og ettersom Dan-Levi ble eldre, innså han hvor rett faren hadde, også i dette.

– Tar dere ikke noe ansvar for befolkningskrisa? kjeftet Roar. – Det er pinsevenn du er, er det ikke det? Trodde det bare var katolikkene som ble nekta å bruke gummi.

Dan-Levi prøvde å le det bort. Sammen med Roar kunne han fleipe om det meste, men dette var et område der han ikke ville ha kameraten tråkkende rundt. Det tilhørte ham og Sara alene.

– Det er fortsatt usikkert.

– Hva mener du med det? Roar virket overraskende interessert. – Enten så er Sara gravid, eller så er hun det ikke.

Dan-Levi resignerte. – Bare hold kjeft om det.

Roar skjøv snusklumpen på plass med tunga. En sausdråpe hadde lagt seg i barten.

– Sef, blunket han. – Plumbosikkert.