Caroline Kaspara Palonen

Xeroxdager

Caroline Kaspara Palonen

Xeroxdager

Sola er skarp. Jeg stiller meg i et skyggefelt og bruker tuppen på skoen til å tegne sirkler i grusen. Jeg vil ikke gå inn, kan godt stå her ute og vente. Den tunge verksteddøra blir åpna og det er Ove som kommer ut. Han kler den blå arbeidsdressen med alle de tilfeldige flekkene på buksebeina. I den ene hånda holder han sveisemaska og de tykke, mørke hanskene sine. Han ser seg rundt, og når han får øye på meg smiler han. Han kommer mot meg og gir meg en klem. Han lukter olje, svette og litt metall. Skjegget hans er rufsete og flerfarga etter at de første solstrålene har bleika deler av det. Det er i oljeskjegget til Ove jeg hører til. Jeg snuser på ham og han snuser på meg. Vi er to hunder.

De grønne lingardinene slipper inn lys mellom små hull i den tette veven. Jeg ligger og ser på det stillestående i dette. På gardinene som holder kulda inne. Det er den varme kroppen til Ove som gjør det greit. Og det er fordelen med å dele ei seng som er 90 centimeter brei. Tre ulike fuglestemmer skaper en fuglesang. Oves kropp ligger stille. Ansiktet hans ser jeg ikke, for det ligger mot veggen som han puster tungt inn i. Dynene er lette. De er lette fordi de består av 90% dun og 10% andefjær. Ove puster. Og dynene puster. Det kjølige, myke materialet former seg rundt kroppene våre og beskytter mot varmen der ute. Vi har to dyner. Ikke dobbeltdyne sånn som mange par har. Men det er mulig å skøyte dynene sammen. De vil skøytes sammen og de vil stenge varmen ute. De vil at Ove og jeg skal ligge inntil hverandre og at varmen fra kroppene våre skal være nok.

Jeg slår sammen den prikkete paraplyen min. Så åpner jeg den tunge ytterdøra til jobben, går inn og trykker på heisknappen. Jeg samler håret bak ørene og ser meg selv i speilet. Jeg legger deler av pistret over pannen. Kanskje jeg hadde kledd lugg? Lugg og rød leppestift? Jeg hadde nok blitt tydeligere. Ved siden av de synlige etasjetallene står etasjetallene med blindeskrift. De små prikkene er satt i et system, og de er vakrere enn bokstaver. Hendene mine dras mot blindeskriften hver gang jeg står i denne heisen. Jeg lukker øynene og later som at jeg er blind. I mørket forstår jeg prikkene, de kiler mot fingertuppene og jeg tenker at det hadde gjort noe med pusten å være blind. Jeg er ikke som Ove som mener at alt hadde vært meningsløst uten synet. Det hadde gjort noe med pusten min. En lys Golden retriever kunne blitt en god venn.

I nakken til de fleste på jobben står det Basic og Casual på hvite, små lapper. Vi sitter her fra 08.00 til 16.00 hver dag, og det er egentlig helt greit, for dagene, de går. Det er radio og noen som ønsker å høre på radio og andre som ikke får ro av radio. Det er filterkaffe, filterkaffe, filterkaffe, og vi overlever, overlever, overlever, for det blir sommer og det blir jul og det blir noen andre fridager også. Jeg sitter rett over glassburet til Brita. Det er hun som er sjefen min og som gir meg oppdrag av forskjellige slag. Brita går i basic-plagg, men alltid med et asymmetrisk klede over for liksom å utstråle at hun også har interesse for kultur. Eller for å skjule kiloene som på uheldig vis har lagt seg rundt hoftene. Hun liker å lese bøker, hun liker å gå på teater og hun liker å snakke om at hun har lest, at hun har sett. Brita tar seg gjerne også en fest når anledningen byr seg. Hver gang hun snakker til meg sier hun navnet mitt. Jeg tror hun gjør det for å komme nærmere, for å lure meg til å tro at det finnes et bånd mellom oss, men det gjør det ikke. Vi kommuniserer fordi vi må. På et kurs for ledere har Brita lært at hun skal si Da har vi en avtale, sånn at den andre parten skal føle forpliktelse. Brita har ikke helt skjønt dette konseptet, så hun sier Da har vi en avtale hver gang hun gir meg arbeidsoppgaver, uansett omfang. Bortsett fra Brita er det ikke mange av menneskene jeg gjør annet enn å si hei til. Sånn bortsett fra Asbjørn. Det er han som arkiverer og scanner og poster, og som jeg kontakter når jeg har gjort min del av jobben. Når jeg gir Asbjørn en bunke med diverse forefallende, så smiler han. Det er sånn Asbjørn er.

Ove og Anton sitter i sofaen og ser på fotballkamp når jeg kommer hjem fra jobb. De drikker øl fra hver sin lille boks. De sier begge hei når de ser at jeg kommer inn døra, men med et fravær som understreker at de er inne i kampen, at de befinner seg der på det grønne kunstgresset. Anton forteller at det er Portugal mot Spania. Det er trivelig at han vil dele noe med meg, at han ser meg selv om det egentlig er skjermen han ser på. Jeg går inn på badet. Dusjer lenge i varmt vann. Såper meg inn. Går bort til speilet for å se hvordan jeg tar meg ut i denne mangoskumdrakten. Går tilbake til dusjen og lar isvann renne over meg til det prikker i hele kroppen. Jeg tuller meg inn i et håndkle, kjemmer håret bakover og kler på meg flanellpysjamasen. Jeg går ut på kjøkkenet, fyller ei glasskål med ostepop og går ut i stua hvor jeg setter skåla midt på bordet. Jeg legger meg i sofaen med hodet inntil Ove sitt lår. Han stryker håret bort fra nakken min, for han vet at jeg ikke liker å ha vått, kaldt hår i nakken og at han tenker på det selv om han er så langt inne i kampen gjør meg varm. Det passer meg bra at Anton og Ove er her, men at de samtidig er et annet sted. De er fine sånn som de sitter. Anton er et fast innslag i våre fredagskvelder. Han ler ganske ofte med verkstedlatteren sin når han er her. Ove og jeg har noe å tilby. Det gjør ingenting at ropene fra kommentatorene ikke engasjerer, for jeg vil bare ligge i en krøll inntil Ove og kjenne at roen kommer for å ta meg.