Jens Lapidus

Livet deluxe

Oversatt av Inge Ulrik Gundersen

Jens Lapidus

Livet deluxe

Oversatt av Inge Ulrik Gundersen

Til Jack og Flora

«You West Side. You musta heard of Charlie Sollers, right?»

«No.»

«Goes all the way back to Franklin and Fremont. I mean all the way back to the 60’s and shit.»

«Sollers?»

«Sold heroin like it was water. I mean, the motherfucker made himself some money.»

«I don’t know who the fuck you are talking about.»

«I know you don’t. And the police don’t. And the stick up boys wouldn’t have a fucking clue either. Cause Charlie Sollers just sold dope. No profile. No street rep. Just buy for a dollar, sell for two.»

Proposition Joe snakker med Stringer Bell.

The Wire, andre sesong.

Prolog

Det var andre gang i livet at jeg besøkte Stockholm for å gjøre en jobb.

Den første gangen var jeg her i et bryllup, som livvakt for en gjest. Det var sytten år siden, og jeg var ung da. Jeg husker at jeg gledet meg til å feste rundt i Stockholm og sjekke blondiner dagen etter. Selve bryllupet var en stor tilstelning sammenliknet med bryllupene i mitt hjemland. De sa at det ble regnet for å være stort selv etter svensk målestokk, det var kanskje tre hundre gjester. Og joda, det var riktig fint. Det nygifte paret kom ut av kirken kledd i vinterpelser. De hadde et lite barn også, en søt jente, også hun i pels. Brudeparet ble kjørt fra kirken i en slede trukket av fire hvite hester. Den lille jenta deres sto igjen på kirketrappa med barnevakten sin og vinket. Lufta var ren, snøen gnistret og himmelen var klar. Jeg husker hva jeg tenkte: at Sverige måtte være verdens reneste land. Jeg så på gjestenes ansikter. Noen viste glede, andre beundring. Men én ting viste alle – respekt.

Han som giftet seg da, var han jeg skulle ta hånd om nå: Radovan Kranjic. Det var skjebnens ironi – å ha sett starten på det nye livet, det jeg nå skulle avslutte.

Jeg pleier ikke å kjenne etter. Tvert imot, jeg dreper meg selv før hvert oppdrag. Jeg er bestilt, betalt, uavhengig – det er ingenting personlig i det jeg gjør. Men å komme til Stockholm denne gangen ville på en måte føles fullkomment.

Sirkelen skulle sluttes. En balanse skulle gjenopprettes.

Så skjedde det noe.

Jeg hadde sittet i Volvoen hele dagen. Da jeg kom opp på rommet, bestemte jeg meg for å rense håndvåpnene mine. Jeg hadde skaffet dem i Danmark, der jeg har kontakter – etter amerikanernes såkalte krig mot terrorisme, reiser jeg ikke med våpen i EU lenger.

Det var et Accuracy International L96A1 – et skarpskyttergevær av beste sort – og en Makarov-pistol. Jeg plukket dem fra hverandre og la dem på en duk på senga, renset og skinnende. Det siste våpenet, en revolver, holdt jeg i hånden.

Da gikk døra opp.

Jeg skjønte at jeg hadde glemt å låse den, noe jeg ellers alltid gjør.

Det var en vaskedame. Jeg lurte på hva slags møkkahotell jeg egentlig bodde på, med personale som ikke banket på først.

Hun stirret på våpnene mine i noen sekunder. Deretter unnskyldte hun seg og begynte å rygge ut i gangen.

Men det var for sent, hun hadde allerede sett for mye. Jeg reiste meg, hevet revolveren og ba henne komme inn i rommet.

Hun så vettskremt ut. Jeg forstår det, det var meningen. Jeg ba henne om å dra ryddevognen inn i rommet også, og lukket døra bak henne. Jeg hadde våpenet rettet mot henne hele tiden. Deretter lot jeg henne rengjøre rommet mitt.

Det tok henne maks ti minutter, det var lett å se at hun var dreven. Hun støvsugde den lille gulvflaten, tørket av alle overflater og skylte håndvasken og toalettet. Det var viktig for meg at det ble grundig gjort.

I mellomtiden pakket jeg bagen min.

Da hun var ferdig, ba jeg henne kikke ut i gangen og se om det var noen der. Den var tom. Jeg dyttet henne ut foran meg og ba henne låse opp et annet rom. Hun valgte et rom som lå to dører lenger borte.

Vi gikk inn. Det var et rotete rom. Den som bodde der likte tydeligvis å plage hotellrenholdere.

Jeg lukket døra.

Hun så på meg.

Jeg tok opp en pute.

Jeg hevet revolveren og skjøt henne gjennom puta, i øyet.

DEL I

I

Lukket arrangement på strippeklubben i Roslagsgatan. Jorge kikket seg rundt i lokalet: røde spotter i taket, fløyelsstoler på gulvet og neonreklame for Heineken på veggene. Runde bord med stearinflekker, ølflekker – han ville ikke gjette hva slags andre flekker. En bar langs den ene langsiden, en DJ i et hjørne, en liten scene langs den andre langsiden. Strippestangen var foreløpig tom for damer. Men bak baren: fire jenter som skjenket sjampis, i mer hud enn klær. Snart skulle de sno seg rundt stangen. Vise alt for gutta.

Ikke akkurat noen voldsom luksusfeeling. Men det spilte ingen rolle – gjestene skapte stemningen. Jorge gjenkjente mange av dem. Han hadde kommet dit sammen med sin fetter Sergio og kompisen Javier. Han fikk øye på Mahmud lenger inne ved stolene – hermanoen nippet til et glass sjampis. Satt sammen med kameratene sine: Tom Lehtimäki, Robban, Denko, Birra.

Jorge nikket til Mahmud, blunket med det ene øyet. Signaliserte: jeg ser deg, kamerat, vi snakkes siden. De måtte snakke om morgendagen. J-boy: kunne nesten ikke vente. Kanskje en stor jobb på gang. Skrittet tilbake til g-livet. Bort fra m-livet. M som i muffins, altså.

Jorge hadde sovet dårlig i natt. Hele greia: som Agent Smith mot Neo. Det mørke mot det lyse. Svenskedustlivet: noe som tæret. The dark side. Samtidig: greia de skulle ut på – herlig. Den gode siden skulle få sjansen – hvis de bare kom seg av gårde til møtet i morgen, ville alt ordne seg.

Kanskje.

«Rømmern!»

Jorge vred på hodet.

Babak kom mot ham. Åpne armer – falskt smil. Iraneren omfavnet ham. Dunket ham i ryggen. Stakk ham med verbale kniver. «Hvordan går det med kafeen, kamerat? Sikker på at det ikke er bedre fortjeneste på kebab enn på kaffe?»

Jorge dro hodet tilbake. Kikket på fyren på tretti centimeters avstand. Rakte fram presangen: en Dom Pérignon 2002 – etter sigende råflott.

Babak: Mahmuds eldste homie. Babak: iransk langerprofet, fittemagnet, full av forstadsoverlegenhet – trodde han selv i hvert fall. Babak: hadde gjort reisen som Jorge en gang hadde planlagt selv. Rappet veien som var lagt for ham. Begynte på gata. Lærte seg gamet. Skjønte markedet – at alminnelige forstadsfolk hadde begynt å bruke dop som de verste Stureplanfolkene ganger tusen. Skjønte framtiden. Kola i dag: vanligere hjemme hos tjueåringene enn gress hos femtenåringene.

Kunne ha vært Jorges spill. Hans game. Men sånn ble det ikke.

Og i dag: iraneren spanderte lokale på alle gutta. Festet med strippere, champagne og gratis øl i baren. Invitasjonskortet var blitt delt ut personlig til Jorge av en av Babaks løpegutter. Trykt med gotisk skrift: Feire som en ekte banditt! Jeg fyller 25 og byr på bobler, buffet og berter. Red Light-klubben på Roslagsgatan. Kom som du er.

Irriterende som et myggestikk på rompa: Babaks holdning. Glimtet i iranerens blikk. Tonen hans: spyttklyser i trynet. Den lille dusten visste at Jorge og Mahmud slet som rumenske horer en lørdagskveld, hver dag. Visste at de ikke dro inn halvparten så mye gryn på en måned som han gjorde på en uke. Visste at juggene sugde ekstra cash for beskyttelse. Sikkert: visste at likningsmyndighetene var etter dem med blåselampe. Hundre prosent: Babakfitta skjønte at kafélivet ikke funket for J-boy.

Jorge kunne ikke skjønne at Mahmud ikke bare ga ham en på trynet og brøt kontakten. Det var dårlig.

Men det verste av alt var det ordet Babak nettopp hadde brukt – Rømmern. Det navnet … ærlig talt, Jorge fikset det ikke. Rømmern – for noe bullshit. Babak sparket en som lå nede. Vred kniven rundt en ekstra omdreining, drysset chili i såret.

Det var nesten fem år siden Jorge hadde rømt fra Österåker. Joda, mange av gutta der ute hadde hørt storyen hans tusen ganger. En idolgreie blant folk i høyblokkene. Et eventyr du drømte om når betongen i fengselscelleveggene kvalte deg. Men også, som med andre eventyr: gutta der ute visste hvordan det endte. Latinoen, legenden, J-boy, Rømmern – måtte krype inn igjen. Som en loser. Frihet adios. Det var en møkkahistorie.

Og Babak passet alltid på å minne ham på den.

Noen BMC-karer hang i baren: skinnvestene som svarte uniformer. Enprosentmerker, MC-Sweden-merker og The Fat Mexican på brystet og ryggen. Tatoveringer på halsen, underarmene, rundt øynene. Jorge kjente noen av disse gutta. Ikke akkurat kafeeiere, men greie karer. Og han visste hva ni-til-fem-folket tenkte når de så disse gutta. Som om det sto skrevet med blinkende bokstaver på vestene – en følelse: frykt.

Han forlot Babak.

Lenger inne ved siden av scenen så han fetterne og slektningene. Klynger med små fjonete Babak-kopier. For dem var det å være på fest med halve Bandidos MC Stockholm som å være på den råeste kjendisfesten.

En fyr kom gående mot Jorge. Silhuetten: som en ape. Overdimensjonerte skuldre, armer som nådde langt ned på lårene. Typen: bolekropp, men hadde tydeligvis glemt beina – de stakk ut nede som to snorterør.

Det var Peppe. En fengselskompis fra Österåkeranstalten.

Jorge hadde ikke sett ham siden den gang.

Peppe hadde vest. På venstre side av brystet: ordet Prospect. Han var helt klart i ferd med å bli tung.

«Hallo, brorsan!» De klemte hverandre. Jorge nøye med ikke å komme borti vesten med hendene. Ingen vits i å fucke med enprosenternes regler.

Peppe sa: «Åssen går’e, brorsan? Blir det noe på deg?»

Fyren var sikkert rasist innerst inne, men likevel – det svingte av millionærsvensken hans. Jorge lo. Fyren hadde samme humor som før.

Jorge svarte: «Det hender, brorsan, det hender.» Han uttalte ordet brorsan på samme måte som Peppe. Så sa han: «Og du har fått deg vest, ser jeg.»

«Du aner ikke hvor mye det blir på meg med den her. Helt vilt.»

«Har du vesten på da?»

Peppe kjørte steinansikt.

Jorge skulle til å si noe. Stoppet. Så på Peppe. Fyren glodde olmt.

Til slutt: «Ikke kødd med den.»

Jorge ga faen. Enkelte tok fargene sine altfor seriøst.

Men etter ti sekunder gliste Peppe igjen. «Lær i bingen er ikke min greie. Men har du prøvd håndjern? Det er saker.»

De lo sammen.

Bandidoskompisen byttet tema, pratet videre. Smarte opplegg i byggebransjen. Momssvindel, fakturabløff, svart lønn. Jorge nikket med. Det var interessant. Det var viktig. Han vurderte til og med å spørre Peppe om hjelp med juggene. Samtidig kjente han regelen: alle passer sin egen dritt.

Og hele tiden: han kunne ikke slutte å tenke på morgendagen.

I morgen.

Jorge tømte sjampisglasset.

Dagen etter. Posefeeling under øynene. Skallebank av bakrusen. Ånde som en bæsj dyppet i rødsprit. Likevel: på en måte avslappet. Sammen med sin beste venn, Mahmud. På vei til Södertälje. På vei til det kanskje viktigste møtet i J-boys liv.

Klokka var halv tre. Araberen og han i bilen deres. Eller egentlig: kaféfirmaets bil. En av de få fordelene: alt man kunne kjøpe på firmaet. Mobiler, PC-er, DVD-filmer, 3D WiFi Full LED-TV. Alt mulig – det mente i hvert fall de. Men det mente tydeligvis ikke likningsmyndighetene.

Det de skulle til: noe stort. Den store saken i skurkenes toppsjikt. Det krydde av suksesshistorier i betongen: Hallundakuppet, Arlandaranet, helikopterranet. Og alle visste at det virkelig ikke var mange som hadde peiling på planleggingen, at det bare var noen få som satt på oppskriften. Men Jorge hadde fikset en inngang.

Og det var en sånn de skulle møte nå. En som visste hvordan det skulle gjøres. En hjerne.

Det hadde begynt å regne, vinteren var i ferd med å slippe taket.

Mahmud slo av varmen i setet sitt. «Jeg blir for varm i balla, man kan bli steril.»

«Hæ, har du tenkt å bli far, eller? Hvem skal du kjøre på tjukka, da? Beatrice?»

Mahmud snudde seg. «Beatrice er flink til å selge latte, men hun er nok ubrukelig som mor.»

«Hun er faen ikke flink til å selge kaffe heller. Vi burde ansette en annen.»

«Ja, men ikke for fin, det takler jeg ikke.»

De passerte Ikea på venstre side. Jorge tenkte på søsteren sin. Paola elsket Ikea. Hun prøvde å innrede hjemme. Satte opp bokhyller med monteringsanvisning som det tok hundre år å skjønne, stiftet opp innrammede plakater på murveggene med x-kroker som alltid løsnet etter noen timer. Bygde et liv. Prøvde å smelte inn. Men hvor trodde hun det ville føre? Hun ble ikke svensk bare fordi hun prøvde å bli svenske.

Hun var naiv. Likevel: Jorge elsket henne og Jorgito mer enn det som var sunt.

Mahmud pratet om festen til Babak kvelden i forveien. Hvem av stripperne som hadde vært den lekreste. Hvem av Robert og Tom som hadde fått seg et nyp. Hvem av Babak og Peppe som dro inn mest spenn. Jorge orket ikke å høre etter – hele tiden denne dyrkingen av iraneren.

Utenfor vinduet: Tumba lokaltogstasjon. Det hang et skilt på veggen: Alby. Mahmud snudde seg igjen: «Hooden min ligger der borte. Det vet du.»

«Kødder du, eller? Du har jo Alby og den røde linjen tatovert over halve kroppen. Klart jeg vet det.»

«Og nå skal vi til Södertälje, det er nesten i min hood, det også.»

«Og så? Du har jo vært der før.»

«Tenk om jeg kjenner denne karen vi skal møte.»

«Jeg tror ikke det. Denny kaller ham for Finnen. Du kjenner vel ingen andre finner enn Tom Lehtimäki?»

«Nei, men kanskje han ikke er finne. Kanskje han er fra Söderort. Det var jo mye bråk for noen år siden, vet du. Gjengkrigen mot Eddie Ljublic og folkene hans. Så hvis Finnen er herfra, var han kanskje med på det. Og da er det femti prosent sjanse for at han var på feil side. At han holdt med fittene.»

«Hva mener du med femti prosent? Det er jo mye mindre sjanse enn det.»

«Ja, men likevel ikke. Enten holdt han med fittene eller ikke, det er to alternativer. Det ene eller det andre, det blir jo fifty-fifty. Så da syns jeg man kan si at det er femti prosent.»

Jorge flirte. «Du er ikke sann.»

Samtidig: spørsmålene sto i kø i skallen. Hvem var det egentlig de skulle møte? Hvordan visste de at han ikke var en purkinfiltratør? Ville det bli noen deal med ham? Og hvis ikke, hva skulle de gjøre med likningsmyndighetene og juggene? Den svenske stat og det kriminelle miljøets stat var i ferd med å fucke kafeen.

Det blåste lyd fra varmeapparatet i bilen. Vinduspusserne knirket.

Kanskje: på vei til sin største greie noensinne.

Kanskje: på vei til en ny start.

Tjue minutter senere. Södertälje. Forstaden de byttet på å reise til annenhver morgen. Stedet der venstreekstremistene brente ned matbutikker, Ronnakidsen beskjøt politihuset med automatvåpen, X-team kriget mot det syriske brorskapet og industribakeriene bakte den saftigste ciabattaen nord for Italia. Byen der Suryoyo TV og Suryoyo Sat sendte TV over hele verden, stedet som egentlig ble kalt Lille Bagdad.

De parkerte i et P-hus bak gågata i sentrum.

Mahmud fant fram en rattlås.

Jorge sa: «Hva er det du gjør?»

«Dette er Södertälje, vet du, annenhver unge som blir født her blir enten fotballproff eller biltyv.»

«Ja, men vi kjører jo hit hver dag.»

«Ikke akkurat hit. Ikke til sentrum.»

Jorge gliste igjen. «Er du helt ute? Vi står jo midt i et parkeringshus.»

De gikk ut. Gikk ned til Storgatan. Fortsatt trist vær. Rundtomkring: mest pensjonister, kids og barteonkler som satt og drakk te på kafeen.

Mahmud pekte på gubbene. «Akkurat sånn ser faren min ut. Ikke sant?»

Jorge nikket. Visste: når Mahmud fikk vann på mølla, kunne han prate i timevis om hvordan svenskesverige hadde sveket faren hans. At Beshar først ikke hadde fått jobb, så hadde levd på sosialen, før han fikk en jobb – som ødela ryggen hans så han ble ufør resten av livet. Og kompisen hadde rett – men Jorge orket ikke å høre på det.

De tok en tverrgate bort fra Storgatan.

Jorges telefon ringte.

Paola: «Det er meg. Hva gjør du?»

Jorge tenkte: Skal jeg si det som det er?

Han sa: «Jeg er i Södertälje.»

«På et bakeri?»

Paola: J-boy elsket henne. Likevel taklet han det ikke.

Han sa: «Ja, ja, det er klart at jeg er på et bakeri. Men vi får snakkes siden, jeg står med hendene fulle av muffins her.»

De la på.

Mahmud kikket på ham.

Stedet de skulle til lenger borte: Gabbes Pizzeria.

Det ringte i en klokke da de åpnet døra. Rett og slett en møkkapizzeria. Den ene veggen var av upusset murstein, og på den andre veggen hang det en bleket plakat: Nyhet, meksikansk tacopizza. Jorge tenkte: Kjempenyhet, den reklamen måtte ha hengt der siden nittitallet.

På bordene lå det gamle dameblader og bilag til Aftonbladet. Klokka var fire. Det var helt tomt.

En fyr kom ut fra kjøkkenet. Mel på forkleet, T-skjorte med rød skrift: Gabbes gjør det bedre. To fete gullkjeder rundt halsen.

Jorge blunket til Pizzabakeren: «Vadúr sendte meg.»

Fyren stirret på dem. Mahmud beveget seg nervøst bak Jorge. Pizzabakeren gikk inn på rommet bak disken igjen. Snakket dempet med noen, eller i telefonen. Kom ut igjen. Nikket.

De gikk ut på baksiden. En svart Opel. Jorge kikket fort inn i bilen: passasjersetet og baksetet fullt av pizzaesker. Pizzafyren satte seg bak rattet. Jorge og Mahmud måtte hoppe inn mellom eskene baki. De kjørte ut av sentrum. Forbi galleriet, tingretten, parkeringsplassene. Utenfor byen: millionprosjektblokkene lå som fjellkjeder rundt – så likt hans hjemmeterritorium.

Pizzabakeren hadde ikke sagt et eneste ord til dem ennå.

Mahmud lente seg mot Jorge, hvisket i øret hans: «Den fyren der risikerer å drukne med all den vekten.»

Jorge hvisket tilbake: «Hva mener du?»

«Alt det gullet han har rundt halsen må veie mer enn en bowlingkule. Hvis han ikke passer seg, kan det hende at han ramler i gryta og ikke klarer å komme seg opp neste gang han lager tomatsaus.»

Jorge begynte nesten å le høyt. Det var deilig at Mahmud spøkte, det løste opp stemningen. Egentlig var det ikke noe å være redd for i dag. Funket det så funket det.

De gikk ut ved en høyblokk.

Pizzabakeren trykket heisen ned. De ventet. Det knirket i ståldørene. Tagging, telefonnummer til jenter som angivelig var horer, arabiske banneord.

De tok heisen opp. Jorge syntes nesten at han kjente et sug i magen, som i raske heiser. Sjette etasje. De gikk ut. Fyren fant fram nøkler. Låste opp en dør. Jorge rakk å lese navnet på brevsprekken: Eden. Det føltes som et tegn.

Leiligheten så tom ut. Ingen klær, ingen hengere, ingen sko eller skostativer. Ingen tepper, speil eller kommoder. Bare en naken lyspære som hang ned fra taket i gangen. Pizzabakeren viste med hendene: jeg må ransake dere.

Jorge kikket på Mahmud. Han så ikke like spøkefull ut lenger. Nå måtte de bare go with the flow.

Raske lette bevegelser: proff.

Pizzafyren viste med hånden igjen: dere kan gå inn.

Jorge gikk først. Korte stille skritt. En gang. Grå vegger. Dårlig med lys. De kom til et større rom. Tre stoler oppstilt.

Fyren forlot dem. En annen mann kom inn i rommet.

Han hadde svarte jeans, mørk hettegenser og en finlandshette over hodet.

Mannen sa: «Velkommen, sitt ned.»

Det knaket i stolene. Jorge trakk pusten dypt.

Mannen snakket perfekt svensk.

«Dere kan kalle meg Finnen. Og du, Jorge Salinas Barrio, satt inne sammen med min kompis Denny Vadúr. Derfor har jeg grunn til å stole på deg. Jeg har kjent Vadúr lenge.»

Jorge sa: «Denny er helt rå.»

Karen var stille en stund. Så sa han: «Ja, han er hyggelig. Men rå er han ikke, det var dine ord. Han prater for mye. Og han dreit seg ut nå sist. Du vet jo hvor du møtte ham. Han prøvde en egen greie. Da går det sånn. Men det er annerledes med meg.»

Det hørtes ut som om Finnen tygde på noe – han smattet med munnen på slutten av hver setning.

Finnen sa: «Dere har kontaktet meg fordi dere vil ha en oppskrift.»

«Ja.»

«Det er jo ikke noe man bare gir bort uten videre. Det skjønner dere vel?»

«Ja visst, det koster.»

«Nettopp, det koster. Men det er ikke bare det. Det handler også om riktig magefølelse. Jeg må kunne stole hundre prosent på alle involverte. La meg si det sånn: Jeg handler med planlegging. Jeg selger et opplegg. En oppskrift. Men ingen opplegg funker, uansett hvor gode de måtte være, hvis ikke de riktige folkene er involvert. Det er en helhet. Skjønner?»

Jorge nikket, uten å si noe. Usikker på om han skjønte alt.

«Kanskje dere er de rette. Kanskje dere kan utgjøre delene som skaper helheten.»

Jorge og Mahmud torde ikke å avbryte.

Fyren fortsatte å smatte med munnen. «Jeg vil at dere samler fem karer som dere stoler på. Og de må ikke være idioter. Deretter vil jeg ha en liste med navnene og personnumrene deres. Håndskrevet.»

Jorge ventet på at det skulle komme mer. Finnen var taus.

Til slutt sa Jorge: «Ikke noe problem, det fikser vi.»

«Men det er ikke nok med det. Vet dere hva mer som må til?»

Stille igjen. Jorge visste ikke hva han skulle svare. Hele greia: mystisk. Det var ikke sånn han hadde sett for seg dette. Han hadde ventet seg en fyr som seg selv, kanskje noen år eldre: kanskje en betongkis som hadde lyktes. En som hadde gjort seg selv til storkar. Som lente seg tilbake – lot andre gjøre grovarbeidet. Men dette med finlandshetta og finpraten – greit at folk ville skjule seg, men dette virket mer som en Beck-film enn virkeligheten.

Samtidig, Jorge visste: dette var ekte. Hadde hørt historier i spjeldet, i Sollentuna, fra venner og venners venner: de som satt på oppskriften var seriøse. Grundige. Overforsiktige.

Mahmud kikket på Jorge. Han måtte si noe nå.

Han svarte: «Det kreves mye. God planlegging. God organisering.»

Finnen spilte ballen tilbake med det samme. «Det stemmer. Men hør og lær nå. Her kommer mitt første tips. Ingen stor-skala-operasjon har lyktes uten at det har vært noen på innsiden. Man trenger en insider, det er grunnpilaren i ethvert ran. Noen som har innsikt i – og gjerne tilgang til – den verditransporten det gjelder. Og jeg har planlagt sånt i mange år.»

Jorge klarte bare å få fram én ting: «Å, faen.»

«Det kan man si. Han jeg har hatt kontakt med lengst, har jobbet i vekterbransjen i mer enn sju år. Han er betrodd med alle oppdrag. Så hvis vi gjør noe, gjør vi det stort.»

Inni seg: Jorge klarte ikke å la være å smile. Dette var bare stort. Dette var begynnelsen på slutten som kafeeier. Begynnelsen på slutten som utpresset fattiglapp. El grand muffinsdød.

Han så bilder i hodet. Finlandshetter. Mørke sikkerhetsvesker. Bunker med femhundrelapper.

Han så cash.

2

Kriminalbetjent Martin Hägerström kjørte Sturegatan ned mot Stureplan. Dressfolkene utenfor var på vei til sine banker og advokatkontorer. De var velkledde, velkjemmet, passe stressa. Enkelte lett foroverbøyd, som om de jaget noe i livet og måtte strekke seg for å nå det. Samtidig visste Hägerström at han generaliserte – han kjente altfor mange dressduster privat til å tro at livet deres bare dreide seg om jakten på penger. Hans tre år yngre bror Carl jobbet hundre meter herfra. Hans blivende svoger jobbet her. Mange av de gamle vennene hans holdt til i dette området.

Men morgenen var ikke tiden for dypere tanker, så Hägerström tillot seg å forenkle tilværelsen.

Det var ikke vanskelig å henfalle til dårlige tanker på denne tiden. Og det var ikke vanskelig å forutsi hvilke to spor de dårlige tankene hans ville følge.

Det hadde bare gått fire måneder siden faren hans, Göran, ble gravlagt, og sju måneder siden han ble syk.

Og det hadde gått ett år, tre måneder og fjorten dager siden Pravat ble tatt fra ham. Han telte hver time som en atomklokke. Bildene i hodet var like klare som om det skulle ha skjedd i morges. Hvordan Anna smelte igjen døra og gikk av sted med Pravat i hånden. Hvordan Hägerström hadde vært rasende, men ikke ville at Pravat skulle se ham miste fatningen. Hvordan hun hadde vært helt rolig.

I ettertid var det nesten skremmende hvor strukturert hun hadde handlet. Han hadde ventet i leiligheten i to timer og roet seg ned. Så begynte han å ringe. Men hun svarte ikke, og hun kom ikke tilbake. Han hadde ringt til barnehagen og til søsteren hennes. Han hadde ringt til venninnen hennes i Saltsjöbaden. Men han fikk ikke greie på hvor hun hadde dratt. Hvor hun hadde tatt med seg Pravat. Senere, nesten en uke senere, klarte han å få litt informasjon. Pravat var i en leilighet på Lidingö. Anna hadde leid den i hemmelighet allerede for to måneder siden. Pravat skulle spise sine måltider på Lidingö, sove i sin lille seng på Lidingö, hadde tydeligvis fått barnehageplass på helvetes jævla Lidingö.

Ett år, tre måneder og fjorten dager.

De sa at han fikk skylde seg selv. Først hadde han tryglet og bedt. «Kom tilbake, kom hjem, vær så snill.» Hun brydde seg ikke om ham. La på når han ringte, svarte ikke på sms, mail eller Facebook-meldinger. Først etter enda en uke valgte hun å svare. Da hadde hun allerede begynt å venne Pravat til den nye barnehagen.

Papirkrigen begynte. Advokater, meklingsmøter, rettsforhandlinger. Meningsløse anstrengelser for å prøve å få henne til å forstå. Man kan ikke skille et barn fra faren uten grunn. Et barn trenger begge foreldrene sine. Hun ga blaffen – det var grunner, skrev advokaten hennes. Det fantes folk som ikke var skikket til å være foreldre. Folk som aldri burde ha fått lov til å adoptere et barn. Hägerström hadde handlet svært uansvarlig, ifølge advokaten, da han hadde deltatt i en politiinnsats med Pravat i baksetet. Hägerström visste at det var idiotisk gjort. Men han var likevel en god far. Og sønnen burde likevel få treffe ham oftere enn noen få dager i måneden.

Han kjørte opp til politihuset på Kungsholmen. Det sto fullt av motorsykler utenfor hovedinngangen. Menn med motorsykkel var klart overrepresentert i stockholmspolitiet.

Kronoberg: Stockholmspolitiets hovedkvarter. Et stort hus – med flere korridorer, avhørsrom og pauserom enn selv han hadde oversikt over. Han nikket til vekteren i hovedinngangen samtidig som han dro adgangskortet sitt gjennom leseren og fulgte den automatiske karusellslusen inn. Kontoret hans lå i femte etasje.

Klokka var åtte. Han så på seg selv i speilet i heisen på vei opp. Sideskillen hans var litt rufsete og ansiktet var blekt. Han syntes at rynkene på kinnene hadde blitt flere bare siden i går.

Rom 547: hans verden. Rotete som vanlig, men Hägerström hadde en intern orden som var usynlig for andre. Hans tidligere kollega Thomas Andrén pleide å si at man kunne gjemme en motorsykkel der så godt at selv ikke teknikerne på krimteknisk ville finne den. Det var kanskje noe i det. Ikke en motorsykkel, men kanskje en terrengsykkel. Hägerström smilte for seg selv – det rare var at han hjemme hadde orden av tysk anal karakter.

Hele den ene veggen var dekket av en bokhylle med bøker, aviser og ikke minst permer. Ved siden av bokhylla lå det hauger med stappfulle saksmapper. Resten av gulvet var dekket av etterforskingsdokumenter, hendelsesrapporter, beslagsprotokoller, informasjonsmateriell, spaningsrapporter, med og uten plastlommer. Skrivebordet var fullt av liknende saker. Dessuten var det fullt av kaffekopper, halvdrukne Ramlösa-flasker og post-it-lapper. Midt foran dataskjermen lå et trettitalls penner i en haug. Midt i kaoset sto det et innrammet bilde av Pravat, og ved siden av det hadde Hägerström nylig satt et annet fotografi. Det var av far i sommerskjorte, linbukser og loafers uten sokker, tatt for ti år siden ute på Avesjö.

Pennene og bildene – pilarene jobben hans hvilte på. Han måtte ha pennene sine – gjennomgang og atter gjennomgang var metoden hans. Markeringer i materialet, understreking, piler og notater i margen. Brikke på brikke.

Og bildene: han tenkte på Pravat hele tiden. Bildet gav ham styrke. Faren tenkte han foruroligende lite på. Kanskje bildet kunne hjelpe på hukommelsen.

Det var kaffepause i pauserommet. Hägerström hørte kollegenes stemmer på avstand. Micke dro homsevitser som vanlig. Isak lo for høyt som vanlig. Han tenkte på hva far hadde pleid å si om pausene: «Kaffepause, ja, for det er vel det det heter i offentlig sektor? Dere har vel mer pause enn dere jobber?»

Faren hans hadde vært en innbitt fiende av «Den offentlige sektoren» som han kalte det. Men selv ikke far hadde ment at politiet burde privatiseres. Og Hägerström var dessuten overbevist om at det ville ha vært akkurat like mange pauser selv om en rikskapitalist kjøpte opp hele dritten. Kaffedrikking lå i politifolkenes gener.

Men han var kanskje mer påvirket av farens holdning enn han ønsket, han pleide nemlig å hoppe over kaffepausene. Tiden var knapp nok som den var.

Det banket på døra hans.

Cecilia Lennartsdotter kikket inn.

«Skal du ikke komme ut og ta en kopp kaffe, Martin?»

Hägerström så opp på henne. Hun hadde hylsteret og tjenestevåpenet på seg selv om hun var her. Dessuten hadde hun et ekstra magasin i beltet. For hundrede gang lurte han på om Cecilia trodde at det ville oppstå en skarp situasjon her oppe i femte etasje – kanskje en av politisekretærene kunne få for seg at de skulle rane kjøleskapet?

Det fantes alltid kolleger som overdrev. Men på den annen side: kanskje alle overdrev her. Han hadde ingenting imot Lennartsdotter. Egentlig likte han henne.

Han sa: «Nei, dessverre, jeg har ikke tid i dag.»

«Som vanlig, altså? Mens vi andre hygger oss, har du det kjedelig.»

«Ja, som vanlig.»

Hun blunket med det ene øyet.

Hägerström snudde seg mot skrivebordet igjen. Lot som om han ikke skjønte at hun spøkte.

Timene tikket av sted. Hägerström satt med en etterforsking av grov narkotikakriminalitet. Amfetamin som var blitt smuglet inn fra Estland i minibusser med dobbeltsveisede gulv. Sju mistenkte hadde sittet i varetekt i fem måneder. Blitt avhørt i til sammen fire hundre timer. Flere tusen sider å gå igjennom. Noen var kurerer, andre var langere og én var hjernen bak smuglingen. Det var bare å finne ut hvem som var hvem.

Telefonen ringte. Et politinummer Hägerström ikke dro kjensel på.

«God dag, det er overbetjent Lennart Torsfjäll.»

Hägerström reagerte umiddelbart på navnet. Kriminaloverbetjent Torsfjäll var en storkar. En superpurk. En legende blant politifolk – kjent fra flere store operasjoner. Men ifølge ryktene var Torsfjälls arbeidsmetoder ikke alltid helt kosher. Han hadde tydeligvis blitt omplassert på grunn av uenighet med fylkespolitisjefen om et par aksjoner. Overbetjenten ga ikke bare ordre om hvor og når styrkene hans skulle slå til – han hadde også beordret hvor mye vold de skulle utøve. Og i de aller fleste tilfellene hadde ordrene vært klare: arrester de mistenkte så hardt som mulig.

Nå drev han med noe annet. Hägerström visste ikke nøyaktig hva.

En time senere sto han utenfor døra til Torsfjälls kontor. Overbetjenten hadde bedt ham om å komme med det samme.

Torsfjäll satt ikke i Polhemsgatan, der alle de andre topplederne satt. Han satt heller ikke på en av distriktets vanlige politistasjoner. Kontoret hans lå i betydelig mindre anselige lokaler – Torsfjäll holdt til i namsmannens lokaler i Norrtullsgatan. Namsmannen: kanskje det kjedeligste og minst sexy arbeidet en politimann kunne drive med, nest etter beslagavdelingen. Men Hägerström mistenkte at han egentlig drev med mer avanserte saker.

Han ante ikke hva Torsfjäll ville ham. Men henstillingen om å komme dit var ikke et spørsmål. Det var en utvetydig ordre.

Han banket på og gikk inn.

Overbetjent Torsfjälls kontor liknet et museum, eller kanskje snarere et kitchy kunstgalleri. Han hadde rammet inn og hengt opp hvert bidige diplom, kursbevis og vitnemål han hadde mottatt. Det var eksamensbevis fra Politihøyskolen anno 1980, bevis på skytterprøve, et våpenskjold fra Norrmalmspiketen datert 1988, diplom for tjue poeng i kriminologi ved Stockholms universitet, kurs i DNA-søk og avlyttingsteknologi, lederskap, påtalemyndighetens politikurs del en til fem, beviser på samarbeidskurs med Interpol, State Police Department i Texas og EUs forskjellige politienheter.

Hägerström kom bare på ett ord som kunne beskrive rommet: lite politimessig. Han lurte på hvordan Torsfjäll hadde hatt tid til å jobbe de siste tjuefem årene. Dessuten hadde overbetjenten stilt opp så mange bilder av barn og barnebarn at man kunne tro han var mormoner.

Torsfjäll avbrøt stirringen hans. «Velkommen. Vær så god og sitt. Er de ikke søte?»

«Absolutt. Hvor mange er det?» Hägerström spurte selv om han allerede hadde regnet ut svaret.

«Sju stykker. Og jeg har vært barnevakt for alle.»

«Det var ikke dårlig.»

Hägerström satte seg. Stolrammen knirket da han lente seg bakover. Solstrålene skinte inn gjennom vinduet. Hägerström merket seg at ingen støvkorn glitret i lyset.

Torsfjäll åpnet mappen som lå på bordet foran ham. «Jeg vet ikke hvor godt du kjenner utviklingen i den organiserte kriminaliteten i Stockholms-området i dag, så jeg tenkte jeg skulle gi deg noen bakgrunnsopplysninger.»

Hägerström så ham i øynene. Skjønte fortsatt ikke hvor dette bar. Men han spurte ikke. Torsfjäll fikk si det han ville først.

Overbetjenten begynte å beskrive virkeligheten i byen. Han ramset opp tall, statistikk, teoretiske sannheter. De hadde gått til aksjon tretti ganger mot det nye designerdopet Mefedron bare i løpet av vinteren. Det ble dannet nye ligaer i forstedene raskere enn man kunne si ordet integreringspolitikk. Internettbedragerier hadde økt med tre hundre prosent bare siden nyttår.

Plutselig ble han stille. Hägerström ventet på fortsettelsen.

Torsfjäll smilte. Så lente han seg fram og rørte ved armen til Hägerström. «La meg gi deg enda litt mer bakgrunnsinformasjon.»

Hägerström kjente at det rykket i armen, men han koblet det bort så det ikke skulle synes.

«For fem år siden gikk vi til en av tidenes største aksjoner mot kokain i Sverige. Operasjon Snøfall. Over hundre kilo. Vet du hvordan de smuglet inn dritten?»

«Ja, jeg husker det der, de hadde latt det vokse inn i grønnsaker.»

«Bra, bra. Du kjenner saken. Vi tok jo noen av dem som var innblandet. En av dem heter Mrado Slovovic, kjent torpedo og mellomsjef i den såkalte juggemafiaen, som blir styrt av Radovan Kranjic. En annen er Nenad Korhan, han jobbet også i Kranjics nettverk og var aktiv i narkotikadelen av organisasjonen. Den tredje heter Abdulkarim Haij, en araber som solgte for jugoslavene. Og så var det en fremmed fugl der også.»

Hägerström avbrøt ham: «Johan Westlund, JW, gutten fra Norrland som levde et dobbeltliv. Han slapp unna drapstiltalen, ble dømt for grov narkotikakriminalitet.»

Torsfjäll smilte sitt bredeste smil hittil. Hägerström tenkte at det måtte være umulig for et menneske å smile bredere.

«Du er god, Hägerström. Hvordan har det seg at du kjenner slike detaljer?»

«Saken interesserte meg.»

«Glimrende. Det er tydeligvis ingenting å si på hukommelsen din heller. Altså, Johan Westlund var virkelig en annerledes figur. Kanskje det var derfor han bare fikk åtte år. Med tanke på den enorme mengden kokain, burde han ha fått fjorten, spør du meg. Men domstolene i dette landet er latterlige hele bunten. I praksis blir det jo ikke mer enn drøyt fem år. Han kommer snart ut på prøve. For øyeblikket soner JW sine siste måneder på Salbergaanstalten.»

Hägerström prøvde å analysere det Torsfjäll snakket om, men han så fortsatt ingen kobling til seg selv.

Torsfjäll så kanskje på ham hvordan han tenkte. Han sa: «Du kommer snart inn i bildet, ta det med ro.» Han kikket ned i mappen på bordet.

«Hägerström, du er som skapt for en operasjon jeg vurderer. Jeg har kikket på historien og karrieren din. La meg forklare. Du vokste opp i en fire hundre kvadratmeters praktleilighet på Östermalm. Faren din var administrerende direktør på Svenska Skogs AB, et vellykket selskap i råvarebransjen. Moren din var sykegymnast, men kommer fra en rik familie. Gamle penger, som det heter, jordeierpenger, som jeg pleier å si. Du har en bror som er advokat og en søster som er eiendomsmegler, men du gikk helse- og sosialfagslinjen på Östra Reals gymnasium. En solid familie, rett og slett, med forventede yrkesvalg. Bortsett fra ditt.»

Hägerström la den ene hånden over den andre. «Jeg kan ikke huske at du sa at dette var en Stasigjennomgang.»

Torsfjäll lo. Denne gangen virket det mer ekte. «Jeg forstår at det kan føles rart. Men jeg lover deg at det er et poeng. La meg fortsette. Du vervet deg da du gikk siste året på videregående. Du var veltrent allerede da, etter flere år med tennis på Kungliga. Men selv med den bakgrunnen var resultatene dine enestående. Det var lett for deg å komme inn på Vaxholm som marinejeger, du hadde kommet inn hvor som helst.»

Denne gjennomgangen føltes mer og mer underlig. Alt stemte hittil, og det var jo ingen hemmeligheter det dreide seg om. Men selv om Hägerström følte seg smigret, ville han vite hvor dette førte.

Torsfjäll fortsatte: «Du dimmet etter de to årene med toppkarakterer. I avgangspapirene dine kan jeg eksempelvis lese følgende uttalelse.»

Overbetjenten bladde i mappen: «Martin Hägerström tilhører den lille gruppen av trente jegere som kan betros et hvilket som helst oppdrag, uansett vanskelighetsgrad og ytre omstendigheter.»

Han gliste. «Et sånt skussmål hadde jeg hengt opp på veggen, hvis jeg var deg.»

Hägerström avsto fra å kommentere det.

Torsfjäll snakket videre: «Men så begynte du på noe som ikke akkurat var comme il faut i din families kretser. Du søkte Politihøyskolen. Eller rettere sagt: Du ble headhuntet av politietaten. Det var bra for oss. Og nå sier alle at du kan bli overbetjent når som helst. Ikke dårlig.»

Torsfjäll ville tydeligvis rekruttere ham til noe, siden han så åpenbart overøste ham med smiger. Overbetjenten visste tilsynelatende alt, til og med hvilken holdning Martins familie hadde til politiyrket.

«Og i den forbindelse er det en ting til om deg jeg vil nevne. Du har, dessverre må jeg si, blitt skilt. Og du har mistet foreldreretten til sønnen din. Det beklager jeg virkelig. Enkelte kvinnfolk er fitter.»

Hägerström visste ikke hva han skulle si. Hele denne samtalen var underlig: et resymé over livet hans som liknet mest på en hyllest. Og nå dette om Anna. Hun hadde riktignok tatt fra ham sønnen hans, og det var utilgivelig. Men ingen skulle kalle henne fitte.

Torsfjäll så på Hägerström. «Jeg brukte kanskje et upassende ord. Det ber jeg om unnskyldning for. Men nå kommer jeg endelig til sakens kjerne. Du er altså perfekt for en jobb jeg har tenkt på. En spesialinnsats, med tillatelse fra Kripos.»

«Jeg hadde en mistanke om at du ville si noe sånt.»

Torsfjäll satt helt stille nå. Kun et svakt smil. Blikket hans var livløst. Det var bare stemmen hans som lød menneskelig.

«Jeg lurer på om du vil bli UC-operatør.»

Stillhet.

«Du kan kanskje gjette hvem jeg ønsker at du skal komme innpå?»

Hägerström ventet. Han hadde riktignok gått igjennom et kurs for UC-operatører, men bare ett. Han ante ikke hvem Torsfjäll ønsket at han skulle komme innpå. Men så tenkte han på Torsfjälls lange gjennomgang. Kokainet og amfetaminets veier inn i Sverige. Juggenes nettverk, Radovan Kranjic – gudfedrenes gudfar. Hägerström snakket ikke serbisk, og han var ikke kjent med deres kultur. Andre navn dukket opp i hodet. Operasjon Snøfall: en av de største aksjonene i svensk politihistorie. Mrado Slovovic. Nenad Korhan. Abdulkarim Haij. Den fremmede fuglen: Johan, JW, Westlund.

Brikkene falt på plass.

Han sa: «Du vil at jeg skal komme innpå JW.»

«Nettopp. Jeg vil at du skal innhente informasjon fra Johan Westlund og hans krets.»

«Jeg forstår, dere mener at jeg passer fordi JW spilte Stockholmer, selv om han egentlig kommer fra Norrland. Dere mener at jeg passer fordi bakgrunnen min passer bra med tanke på JWs strebing etter å komme seg opp blant festfolket rundt Stureplan. Dere tror at han vil se opp til meg, og at jeg kan komme under huden på ham. Bare ett spørsmål: hvorfor trenger dere egentlig en infiltratør?»

Torsfjäll svarte. «Det er ikke et hvilket som helst infiltratøroppdrag. Vi vil at du skal begynne å jobbe som vokter på JWs avdeling. Kripos har mistanker om at han for øyeblikket bruker en av vokterne der, Christer Stare, som kurer, på en eller annen måte.»

«Jeg skjønner at dere har prøvd å tenke grundig.»

«Jeg gjør alltid det,» svarte overbetjenten – uten å få med seg ironien i Hägerströms kommentar.

Så sa han: «Det er en ting til som gjør at du er perfekt.»

«Hva da?»

«Du har ikke barn, du er alene.»

«Det stemmer ikke, jeg har Pravat.»

«Jeg vet det. Det er klart at du har Pravat, adoptivsønnen din. Men ikke på papiret. Du har ikke foreldrerett lenger. For omverdenen ser det ut som om du er alene, uten barn.»

Torsfjäll ble stille. Hägerström lurte på om han ventet seg et svar nå med det samme.

Overbetjenten la det ene beinet over det andre. «Det er en krig der ute.»

«Nei, det er ikke en krig.»

For første gang i løpet av samtalen sluttet Torsfjäll å smile. Han spurte: «Hvorfor det?»

Hägerström konstaterte: «Fordi en krig har en ende.»

Torsfjäll sa langsomt: «Du har helt rett. Og nettopp derfor er du perfekt. Ingen kommer til å prøve å ta sønnen din hvis noe mot formodning skulle slå feil. Ingen ser at du har en sønn. Vi kan ikke finne noen bedre enn deg. Det fins ingen bedre enn deg.»