Merete Lien

37

Rosehagen

Ut av mørket

FORORD

Jeg er født og oppvokst i Bergen, men for noen år siden flyttet jeg til Kragerø, der jeg har slått meg ned i et snart hundre år gammelt hus. Både den store og den lille byen fascinerer, hver på sin måte – ikke minst gjennom alt de gamle husene forteller oss om fortiden. Mens jeg arbeidet med de siste bøkene i serien Barn av stormen, fikk jeg stadig mer lyst til å skrive en serie som utspiller seg begge de to stedene jeg kjenner meg mest knyttet til: Bergen og Kragerø.

Jeg har forsøkt å lage den historiske rammen mest mulig korrekt, men husene der fortellingen foregår og navnene på personene er diktet opp. Enhver likhet med nålevende personer er tilfeldig og ikke tilsiktet. Historien om Emily som seiler mot Kragerø for å åpne dørene til glemte rom og finne ut hvem som er venn og fiende, er fri fantasi, men den kunne ha skjedd …

Kragerø i januar 2006,

Merete Lien

PERSONGALLERI

Emily Victoria Hartwig | – | driver hotell Den hvite rose
Aksel Hartwig | – | hennes avdøde ektemann
Johan | – | deres sønn
Gerhard Lindemann | – | Emilys tidligere ektemann, driver gruver og isbruk
Caroline Lindemann | – | Emilys datter med Gerhard
Wilhelm August Lindemann | – | Emilys sønn med Gerhard
Jenny Lindemann | – | Emilys halvsøster, gift med Gerhard
Erling W. Egeberg | – | Emilys eldre halvbror
Nora Egeberg | – | landskapsarkitekt og gartnerske, gift med Erling
Agnes Lyche | – | Emilys mor, malerinne
Steffen Hofgaard | – | Agnes’ tidligere «ektemann», maler
Sander Hofgaard | – | Jennys bror
Ragnhild Hofgaard | – | Sanders hustru
Ivan Wilse | – | sakfører, Erlings far
Konstanse Lindemann | – | Gerhards halvsøster
Rebekka von Langenburg | – | Konstanses mor, død
Sten Rygg | – | Rebekkas yngre elsker
Pauline Selmer | – | malerinne
Fader Liam | – | far til Paulines datter, Nathalie. Irsk prest
Klara Holmen | – | kokke på hotellet
Svend Holmen | – | direktør på isbruket, gift med Klara
Simon Løvlie | – | maler
Frederic Thommasi | – | italiensk kunsthandler
Aron Østbye | – | tidligere forpakter på Egerhøi, død
Eilif | – | hans sønn med avdøde Henny
Max Lindemann | – | Gerhards fetter
Augusta Lindemann | – | Max’ hustru
Eleanore von Menzel | – | Gerhards kusine
Kristine Lauritzen | – | kalt fiskerenka, død
Håkon Bache | – | sakfører
Helga Bache | – | hans hustru
Stephen Beckford | – | engelsk vitenskapsmann
Edith Holmboe | – | guvernante på Egerhøi
Andrine Vik | – | tjenestejente på hotellet

Slik sluttet forrige bok:

Det var godt å ro, med lange, seige tak. Anstrengelsen fikk henne til å trekke pusten ordentlig ned i lungene, og den jevne rytmen fikk henne til å slappe av. Frem og tilbake, frem og tilbake. Var det kanskje slik det føltes å bli hypnotisert?

Hun så seg om. Hun hadde visst rodd inn i tåken, eller tåken hadde kommet til henne. Hun visste ikke helt. Den var vakker og lignet sølv idet den la seg over henne som et teppe av fuktighet. Hun frøs brått, hadde ikke tatt på seg yttertøy. Det var merkelig at hun ikke hadde kjent kulden før nå. Hun fikk ro raskere, da holdt hun nok varmen.

Tåken ble stadig tettere. Den minnet henne om noe. Hun strevde med å huske, og gradvis kom det tilbake til henne: Klara og hun hadde besøkt Klaras barndomshjem på Rauane for mange, mange år siden. De skulle seile tilbake til byen, men ble overfalt av tåke som denne, tett og rå. De hadde seilt i ring og ikke funnet veien. Hun skalv. Aksel og tåkeluren hans hadde reddet dem. De hadde kommet seg i land ved fyret på Jomfruland. Hos Aksel.

Aksel. Hun formet navnet hans med leppene. Hva om hun rodde og rodde, bort fra land? Ville noen savne henne, eller ville de klare seg bedre uten henne? Tenk om hun kunne ro videre, dypt inn i tåken, og komme i land på en fjern strand, der Aksel ventet henne! Så kom du til meg, Emily. Til sist. Hun syntes hun hørte stemmen hans, selv om hun ikke så noen strand.

Hun begynte å bli sliten nå, hadde rodd hardt og lenge. Hun verket i den ene hånden, måtte skifte tak. Med ett mistet hun åren. Den gled ut over ripen, fløt bort fra henne. Hun forsøkte å buksere båten med én åre, måtte få tak i den hun hadde mistet. Hun frøs så hun skalv nå. Kjolen var gjennomvåt av tåken. Hun reiste seg halvveis opp i båten, så ikke annet enn dette hvite, tette sølvet som la seg over hår og hud. Det føltes tungt å trekke pusten. Hvor ventet Aksel på henne? Hvor var han?

Hun satte seg igjen, ristet på hodet. Verden var ikke til å kjenne igjen. Hun selv var ikke til å kjenne igjen. Åren var borte. Båten drev dit den ville. Vannet som omgav henne, var svart.

1. KAPITTEL

Skogsø, september 1902

Emily så ikke lenger åren. Den hadde forsvunnet, oppslukt av tåken. Båten beveget seg også, kjente hun, men ikke like raskt. Det var helt vindstille, så det måtte være strømmen som bestemte kursen. Hun trakk pusten. Hvor førte strømmen henne? Hun hadde ikke vært ofte ute i båt her, bare blitt seilt til og fra Skogsø, men hun hadde beundret landskapet fra Erland Lyches utkikkstårn. Hun forsøkte å se for seg fjorden og øyene. Fjorden førte mot havet. Kanskje både åren og båten var på vei dit.

Det var håpløst å buksere båten med bare én åre, og strømmen lot til å bli sterkere. Antagelig hadde det noe med tidevannet å gjøre, men hun ante ikke om det var flo eller fjære. Hun frøs så hun ristet, og slapp taket i åren for å undersøke om det fantes noe hun kunne dekke seg til med, et gammelt seil, for eksempel.

Hun fant ikke annet enn et øsekar og noen krabbeteiner. Hvor var åren? Hun så den i det samme. Den hadde sklidd over bord og duppet i det svarte vannet – også den på vei bort fra henne. Det nyttet ikke. Tåken gjorde det tungt å puste, og kulden gjorde henne nummen. Hun lot seg gli ned fra toften og krøp sammen til en ball, la hendene om knærne og lukket øynene, mens hun lyttet til vannet som skvulpet mot bunnplankene.

Aksel. Hun klarte ikke å tenke på annet enn ham, der hun lå. Sjøen sang om ham. Han ventet på henne. Hun kunne ikke la ham være alene lenger. Ansiktet hans kom til syne. Han smilte og sendte solskinn mot henne, varmet henne selv her, i den kalde, rå tåken. Hun åpnet øynene. «Aksel!» sukket hun.

Han var ikke her. Hun så ikke annet enn det grå tåkesølvet. Hun lukket øynene igjen, tung av tretthet. Så fór hun sammen av en fremmed lyd. Det lød som et hest brøl. Lyden minnet henne om noe. Den trakk henne ut av søvnen og tilbake til en annen tid. Hun satte seg opp, gned seg i øynene. Det var en tåkelur. Nærmet hun seg et fyr? Drømte hun, eller var hun våken? Klara og hun hadde en gang drevet i land på Jomfruland, i tett tåke.

Hun klatret opp på toften, gned seg over frosne skuldrer og armer. Det føltes som om hun var på vei ut av en drøm, en dyp søvn. Hun kunne ikke legge seg til å sove nå, måtte tenke på barna. De trengte henne. Johan mest av alle. Han måtte ikke miste både Aksel og henne. Tåkeluren ble sterkere. Den kom i jevne støt. Det var stille noen sekunder, så kom neste støt, hest og klagende, med en mørk, dirrende undertone. Lyden fikk henne til å tenke på et såret dyr som brølte i fortvilet raseri.

Var tåken lettere nå? Hun syntes nesten det, så seg om. Forrevne flak hang over vannflaten. Tåken var like tett, men det fantes små hulrom inne i tåketeppet, der luften var klarere. Hun strøk håret bort fra pannen og kjente at det var dryppende vått. Kjolen var også våt. Likevel kjente hun ikke kulden lenger. Der så hun noe. En ny og svakt annerledes gråfarge kom til syne, en rundere form. En fjæresten! Hun sukket. Det var nok et skjær, ikke fastland. Tåkeluren drønnet mot henne i det samme. Båten gled videre og skrubbet snart mot stenene. Hun reiste seg, svimlet og måtte støtte seg til ripen et øyeblikk. Så grep hun tak i skjørtet og klatret i land.

Hun så ikke mye, men mente at hun stod på en strand. Kunne hun klare å gå etter lyden? Komme frem til fyrtårnet? Der måtte det være folk som kunne hjelpe henne tilbake til Johan og de andre. Hun ante ikke hvor lenge hun hadde vært borte, hadde mistet ethvert begrep om tid. Antagelig lette de etter henne nå. Hva hadde hun stelt i stand? Og Nora, som var gravid! Bare ikke bekymringen ble for mye for henne. Sjokket over å se at båten var borte, kunne skade henne.

Det var tungt å løfte bena. Hun kjente seg kraftløs og utmattet. Stenene var sleipe og glatte, og hun måtte se nøye hvor hun satte føttene, kunne ikke risikere å falle og skade seg, slik at hun ble liggende. Hun skimtet noe mørkt foran seg. Landskapet rundt henne forandret seg, lydene også. Tåken var i ferd med å løse seg opp, og en kald vind kom sveipende. Det mørke hun hadde skimtet, var furuskog. Tett og lav stod den som en vegg foran henne.

Hun kjente seg oppgitt. Grenene var nærmest viklet inn i hverandre, så tett stod trærne. Det virket umulig å trenge seg gjennom. Hun fikk fortsette langs skogkanten til hun fikk øye på en sti. Det måtte finnes stier, om øya i det hele tatt var beferdet. Øya? Det kunne være fastland, for den slags skyld. Alt var uvisst og fremmed. Hun så en sti, og valgte å følge den. Det gikk ikke fort. Hun var sliten og snublet stadig vekk i røtter og stener, måtte ta en pause for å hive etter pusten.

Tåkeluren hadde stoppet å sende brølene sine ut over fjorden. Tåken var nesten helt borte, men furuskogen hun gikk gjennom, var mørk og tett. Hun så ikke annet enn furunåler og vridde stammer. Hun forstod at det var morgen. En blek sol kom til syne bak skyene. Nå var de for lengst våkne på Skogsø. De hadde oppdaget at hun var forsvunnet. Kanskje hadde de også sett at robåten var borte. I så fall var de fra seg av engstelse. Kanskje de alt hadde satt i gang en leteaksjon, varslet lensmannen. Hun måtte komme seg frem til folk og få gitt beskjed om at hun var i god behold.

Hun bråstoppet. Hun var ikke i god behold. Hun var forvirret og forfrossen, en kvinne så gal og blindet av sorg at hun var i stand til å forlate sine kjære og sette ut i båt mutters alene, en råkald tåkenatt, kledd bare i en tynn kjole. Hvordan hadde hun tillatt seg å synke så langt inn i sorgen? Og var det mulig å finne veien tilbake? Det måtte være en synd mot Gud å sørge så voldsomt. Var det mulig å sørge seg gal?

Hun fortsatte å gå, tvang seg selv videre. Skogen ble omsider glissen rundt henne, og hun skimtet en husvegg. Hun var kvalm av tretthet nå, og frøs så hun hakket tenner. Bak huset glitret havet. Det gikk uendelig langsomt fremover. Bena var blytunge, og hodet verket. Hun nådde en gressbakke og lot blikket sveipe over det åpne landskapet. Hun hadde kommet til en fyrstasjon. Den lot til å ligge ytterst på et platå, med det åpne havet som bakteppe.

En skikkelse kom til syne. Det var en eldre mann. Han var høy og mager, med grått hår som vinden rusket i. Var det kanskje fyrvokteren?

Hun forsøkte å rope for å påkalle oppmerksomheten hans, men fikk ikke frem en lyd. Stemmen sviktet henne, så utmattet var hun. Mannen forsvant inn en dør, men kom til syne igjen, med en bøtte i den ene hånden. En hund fulgte ham ut i tunet. Den bjeffet litt og bykset rundt. Så fikk den teften av henne og satte i å gjø, hissig og advarende.

Mannen bøyde seg og grep tak i halsbåndet, snudde seg og fikk øye på henne. Han bandt hunden og hastet mot henne, tydelig forbauset. «Hvem er De? Hvordan i himmelens navn har De kommet hit ut i tåken?»

«Jeg …» Hun klarte ikke å si mer.

«For Guds skyld! De er gjennomvåt. Det har vel ikke skjedd et forlis?»

Tungen vokste i halsen, stemmen sviktet henne. Hun ristet på hodet.

«Ikke et forlis? Takk og lov! Men hvordan kom De hit?»

«Jeg rodde,» fikk hun presset frem.

«Rodde? I den tette tåken? Hvor kommer De fra?»

«Fra Skogsø.»

«Skogsø?» Han knep øynene sammen og gransket henne. «Er De gjest der? Hva skulle De på sjøen å gjøre?»

«Jeg er Erling Egebergs søster.»

Han virket lamslått. «Er De fru Hartwig? Hun som var gift med Aksel Hartwig?»

«Vet De hvem han er? Hvem han var,» rettet hun seg selv.

«Vi fyrvoktere flytter rundt fra fyr til fyr, og kjenner hverandre som regel. Aksel har jeg møtt mange ganger. Kom inn! Vi må få varmen i Dem.»

Han ropte et navn, og en ung mann kom ut fra et av husene og hastet mot dem.

«Var De alene ute?»

«Ja, jeg fikk ikke sove. Jeg ville ro en tur, og ble overrasket av tåken.»

«De ville ro. Når var dette?»

«I natt en gang.»

«I natt?»

Mannen hadde et skarpskåret ansikt og lysende blå øyne. Nå var blikket hans fylt av dyp bekymring. Antagelig så hun like gal og forvirret ut som hun følte seg. Den unge mannen stirret på henne med åpen munn, som var hun et gjenferd fra havet.

Fyrvokteren nikket mot ham. «Seil til Skogsø så raskt du klarer! Si til herr Egeberg at hans søster er i sikkerhet på fyret, og at jeg seiler henne hjem når hun har fått mat i seg.»

«Skal bli.» Mannen bukket så vidt.

«Og si at han ikke behøver å komme hit. Vi er på Skogsø om ikke lenge.» Han snudde seg mot henne og smilte. «Kom med meg! Det er fyr i ovnen, og suppegryten står på komfyren. Varm kaffe har vi også.»

Hun fulgte ham inn i fyrmesterboligen. Den var liten, og spartansk innredet. Fyrstasjonen var ikke stor, det hadde hun lagt merke til, og selve fyret langt mindre enn det på Jomfruland.

Han forsvant og kom tilbake med ulltepper, håndduker og en bunke med klesplagg. «Ta av Dem den våte kjolen og tørk håret. Jeg er redd De må ta til takke med mannsklær.» Han smilte. «Vi er ikke forberedt på kvinnebesøk her ute. Jeg er enkemann, og assistenten min er ugift.»

Han trakk seg tilbake, og Emily strevde med de våte plaggene. Alt føltes fremmed og underlig velkjent på samme tid. Slik hadde det vært da Klara og hun kom til fyret på Jomfruland i tåken. Aksel hadde gitt dem tørre klær og varm mat. Aksel! Det gråt i henne. Hun var på et fyr, men Aksel var ikke her. Hun kunne ikke nå ham. Han hadde forlatt henne. Hun var alene.

«Spis nå. Jeg har selv laget suppen.» Den gamle mannen smilte. «Etter min hustrus oppskrift.»

Emily grep skjeen og spiste, som et lydig barn.

«Her er brød og smør. Jeg har forresten glemt å presentere meg. Mitt navn er Thorvald Iversen.» Han rakte frem en stor neve.

«Emily Hartwig,» svarte hun. Hånden hans føltes varm.

«Jeg er glad jeg var her akkurat i dag. Saken er at jeg har min siste vakt her ute,» fortsatte han.

«Å?»

«Jeg er gammel. Yngre krefter tar over nå.»

Hun betraktet ham. «De virker ikke så gammel?»

«Synet er ikke like godt som det en gang var, og kroppen er stiv. Jeg må tenke på sikkerheten. Dessuten har jeg et lite bruk. Jeg gleder meg til rolige dager.»

Hun hadde tømt suppeskålen og spist en brødskive. Maten gjorde henne godt, kjente hun. «De sa at De var enkemann?»

«Ja.»

«Er det lenge siden De …» Hun svelget hardt. «Siden De ble alene?»

«Et år.»

Emily nikket og så for seg paret som hadde fått leve et langt liv sammen. Et år var kort tid. Han sørget også, som henne.

«Hun var sengeliggende i tyve år.» Han sukket. «Tyve år,» gjentok han.

Emily rettet ryggen. «Var hun syk?»

«Hun falt stygt, og mistet førligheten. I alle disse årene bad hun Gud om at Han måtte ta henne til seg. Hun ble bitter.»

«Aksel falt også.»

«Det har jeg hørt. Han falt fra et tak?»

«Ja.» For et underlig sammentreff, tenkte hun – og forsøkte å ikke se for seg det grusomme synet av Aksel, liggende ubevegelig på gresset.

«Min Margit falt ned i en bergsprekk en dag hun samlet dun på et av skjærene. Hun overlevde, men livet var over for henne.» Øynene hans var blanke. «Hun var ikke skapt for å ligge i sengen. Hun var glad i å streife rundt, i båt eller til fots. Hun kjente alle øyene og skjærene som sin egen lomme. Hun var oppvokst her ute, skjønner De.»

«Så grusomt,» sa Emily lavt. «Bodde hun sammen med Dem? Her på fyret?»

«Ja. Min søster stelte for oss. Hun er ugift.»

«Er hun her nå?»

«Nei. Da Margit døde, ville jeg klare meg selv. Da hadde jeg ikke lenger ansvaret for henne. Jeg har lært meg litt matlaging.»

«De må savne henne fryktelig.»

«Jeg savner henne slik hun var før ulykken. Jeg kan ikke savne den kvinnen som led og ble tung til sinns.»

«Har dere barn?»

«Nei. Gud velsignet oss ikke med barn.»

Emily kjente at tårene rant. «Vi har en sønn,» sa hun.

«Da er De ikke alene.»

«Nei, jeg er ikke alene. Jeg har forresten tre barn. De to eldste bor hos sin far – min første ektemann.»

«Det er lenge siden sist jeg traff Aksel, men jeg hørte fra andre at han forlot øya?»

Hun nikket. «Jeg arvet et gammelt hotell etter min far. Vi drev det sammen.»

«Så han ble en landkrabbe?»

«Ja, men like før han døde, tok han opp igjen arbeidet som fyrvokter.»

«På Jomfruland?»

«Ja.» Hun syntes hun hørte Aksels stemme i det samme, hørte gleden hans over å være tilbake på øya han var så glad i.

Den gamle fyrvokteren skjenket kaffe i to krus. Så tok han hånden hennes og klemte den. «En ulykke som den Deres mann ble utsatt for, er grusom. Guds veier er uransakelige. Vær glad for at Aksel ikke ble liggende som krøpling.»

Hun nikket, og husket tiden da han hadde sittet i rullestol etter oppholdet på herregården i England. Han hadde kjempet en hard kamp. Det ville ha vært grusomt for ham dersom han enda en gang måtte oppleve å miste førligheten, og det mest sannsynlig for godt.

«Vær glad for tiden Dere fikk sammen, og for gutten De har med ham. Hva heter han, forresten?»

«Johan.»

«Et fint navn. Er det …»

Samtalen ble avbrutt. Assistenten var tilbake. Emily kjente hjertet rase av gårde. «Hadde min bror lett etter meg?» spurte hun.

«Han hadde akkurat oppdaget at De hadde tatt robåten, da jeg kom. De stod i samlet flokk nede på bryggen og virket rådville og fortvilet.» Han smilte bredt. «Jeg følte meg som en lykkebringer da jeg kunne fortelle at De var i god behold.»

Takk og lov. De måtte ha trodd at hun sov lenge denne morgenen.

«Det var med nød og neppe at jeg fikk dra igjen uten herr Egeberg. Han venter på Dem.»

Erling var selvfølgelig dypt bekymret. Hun hadde handlet uvettig, hadde ikke tenkt på annet enn sin egen sorg. Nå var det på tide å begynne på veien tilbake til de andre – til livet. Hun kunne ikke fortsette å befinne seg inne i et tungt og ensomt mørke. Aksel ville ikke ha ønsket det. Han ville ha bedt henne om å leve for dem begge, være både mor og far for Johan. Det var en synd mot Gud å sørge for voldsomt og for lenge. Nå måtte hun tenke på dem som var glad i henne.

«Jeg skal seile Dem tilbake til Skogsø,» smilte fyrvokteren, «slik at Deres bror får se med egne øyne at De er i god behold.»

«Båten,» sa hun brått. «Den ligger på stranden ved furuskogen et sted. Om den ikke har drevet av gårde.»

«Vi ser etter den på veien og tar den på slep.»

«Da går jeg opp i fyret,» sa assistenten og forsvant.

Emily snudde seg mot den gamle mannen. «Tusen takk for at De tok så godt imot meg, og for at De delte historien Deres med meg. De har gitt meg nytt livsmot. Jeg var … jeg rådde ikke med meg selv. Sorgen oppslukte meg.»

«Alt har sin tid,» nikket den gamle mannen. «Det er en tid for sorg og en tid for glede. Slik er livet.» Han gransket henne og smilte. «De ser spinkel og tander ut, men jeg tror De er sterk. De har en indre styrke. Jeg ser det i blikket Deres.»

«Jeg burde ikke ha gjort det. Min bror og min svigerinne … Johan … De må ha vært fra seg av redsel.»

«Noen ganger må vi gå til bunns før vi kommer opp til overflaten igjen. Vi må gjennomrystes.»

Det var underlige ord. Blikket hans var varmt, stemmen likeså. Han burde hatt barn, tenkte hun. Burde ikke ha vært så alene. «Dersom De noen gang kommer til Kragerø, håper jeg De vil besøke oss. Jeg reiser hjem nå, til hotell Den hvite rose.»

«Kanskje jeg kommer,» smilte han. «Jeg bestemmer over tiden min fra og med neste uke.»

«Det ville glede meg,» svarte hun og kjente at det var sant. Han var som en forståelsesfull far, syntes hun – og hun hadde ikke hatt noen far etter forliset, da hun mistet hukommelsen.

«Da drar vi,» sa han og reiste seg. «Her er klærne Deres.» Han rakte henne en kurv.

«Takk. Jeg skal få Deres klær sendt over når jeg har vasket dem.»

Han nikket, og gikk foran henne ut. Solen skinte, og fjorden glitret. Hvordan kunne været forandre seg så fort? Nå var det som om landskapet smilte mot dem.

«Det er vakkert her,» sa hun.

«Ja, jeg har festet meg ved dette stedet.»

«Kommer De til å lengte tilbake?»

Han ristet på hodet. «Nei, jeg forsøker å ikke se for mye tilbake. Her har jeg hatt sorger og gleder. Nå begynner en ny tid. Jeg skal dyrke jorden og sette fiskegarn og teiner. Min søster skal bo sammen med meg. Vi blir til trøst og glede for hverandre i alderdommen. Vi er gode venner, og har mange minner fra oppveksten. Gamle mennesker liker å snakke om barneårene, ved De.»

Emily trakk den friske luften inn i dype åndedrag. Hun kjente seg ikke like tung og trett. Det var som om hun hadde fått nye krefter av samtalen de hadde hatt. Det var på høy tid å reise hjem til Kragerø. Hun kjente et brått stikk av lengsel etter Caroline og Wilhelm August – og etter sitt eget hjem, der hun hadde vært lykkelig. Der fantes minnene etter Aksel.

«Jeg er så lei meg for at jeg skremte dere,» sa Emily enda en gang.

Nora ristet på hodet og lot strikketøyet synke i fanget. «Ikke tenk på det! Alt endte godt.»

«Jeg reiser hjem nå. Det er på høy tid.»

Erling gransket henne. «Er du sikker på at du er sterk nok?»

«Helt sikker. Jeg lengter hjem.»

Han nikket. «Vil du at jeg skal følge deg?»

«Nei, det skal du ikke. Jeg har Rakel med meg.» Hun smilte. «Jeg er en voksen kvinne. Du skal ikke reise fra Nora enda en gang. Hun trenger deg her.»

«Helt sikkert, lille søster?»

«Helt sikkert.»

«Tenk at du drev i land på fyret og traff gamle Thorvald Iversen,» sa Nora hoderystende.

«Det var et ufattelig hell,» sa Erling. «Du kunne ha endt i England.» Han blunket til henne. «Eller på Island.»

Emily nikket. Dette var noe mer enn en tilfeldighet. Gud hadde gitt henne en beskjed. Han hadde ført henne til den gamle fyrvokteren for at hun skulle se sitt eget liv tydeligere. Hun ville fortsatt sørge, men hun ville ikke la seg oppsluke av sorgen. Hun hadde mye å leve for – og Aksel levde i henne. Hun bar ham med seg, og hun så ham i Johan.