Jorunn Johansen

35

Fossefall

Nytt år

Jorunn Johansen

35

Fossefall

Nytt år

Til minne om

Helga Hansdatter

Persongalleri

Amalie Johansdatter | seriens hovedperson
Ola Hamnes | Amalies ektemann
Johannes Torp | Amalies avdøde far
Tron Torp | Amalies bror
Kari Johansdatter | Amalies søster
Sofia | Amalies halvsøster
Kajsa | Amalie og Olas datter
Mitti Kauppi | Amalies ungdomskjæreste og avdøde ektemann
Peter Kauppi | Mittis bror
Tannel Kauppi | Mittis halvsøster og Trons hustru
Victor | Karis sønn
Helga | taus på Furulia
Inga | Kalles stedatter
Kalle | tidligere dreng på Furulia
Maren | eldre kone, bor på Tangen
Paul Abrahamsen | Karis mann                  
Sigmund Hamnes | Ola og Mikkels avdøde bror
Mikkel Hamnes | Ola og Sigmunds bror
Elise/Stina | Mikkels datter
Hannele | finnejente
Brage | tidligere nabo, avdød
Andreas | nabo
Julius | husmann på Tangen
Erik Bordi | lensmann
Edna | Eriks tidligere hustru
Per | Ednas mann

Slik sluttet forrige bok:

Da ulvemannen kom nærmere og knivspissen rørte ved armen hans, stivnet Ola.

«Dere kan ikke gjøre dette. Dere slipper ikke unna,» sa han, men visste at han talte for døve ører. Ulvemannen gjorde som de andre sa.

«Vi slipper unna. Dette har vi gjort før, og nå har vi jo denne flotte mannen til å hjelpe oss,» gliste den unge omstreiferen. «Nå? Gjør det du har fått beskjed om. Drep ham!»

Ola rygget tilbake, men ble dyttet forover igjen. «Du kan ikke gjøre det. Vil du virkelig ha et liv på samvittigheten?»

«Det har jeg allerede. De dumme ulvene angrep denne tausa og drepte henne. Nå spiller det ingen rolle lenger.»

Ola var på vei til å miste fotfestet da kniven nærmet seg magen hans.

«Jeg tok med meg mors gamle sko og lagde fotspor slik at det skulle se ut som om det var en kvinne som sto bak, og jeg fjernet mine egne spor. Det var genialt. Så møtte jeg disse to mennene, de hadde sett hva jeg gjorde. Men likevel skulle jeg få penger hvis jeg hjalp dem gjennom skogen. Ha-ha. Jeg er fornøyd nå. Endelig noen som setter pris på mine tjenester.»

«Jeg kan ikke tro det. Du har alltid hjulpet folk,» sa Ola med blikket på den skarpe kniven.

«Ja, men hva fikk jeg igjen for det? Folk avskyr meg!» snerret han.

«Kom igjen, nå. Drep ham. Vi har ikke tid til å vente lenger. Det kan dukke opp noen,» gaulet den eldste omstreiferen.

Ulvemannen nikket. Ola stirret på kniven, på neven som holdt rundt skaftet, og forsøkte å komme seg unna, men det nyttet ikke. Omstreiferne sto bak ryggen hans og passet på at han ikke kom seg unna.

Ola så Amalie for seg og ba innvendig: Amalie, lov meg at du tar vare på deg selv, på barna våre. Ikke sørg over meg. Jeg har vært lykkelig. Du må love meg å leve videre. Ingen sorg, vær så snill. Jeg elsker deg. Du er min hjertenskjær. Den eneste kvinnen jeg har elsket.

Han strakte ut armene og forsøkte å slå kniven ut av ulvemannens hånd, men ble fanget av omstreiferen bak seg. Hendene ble holdt fast bak ryggen, og han kunne ikke forsvare seg.

Amalie. Jeg elsker deg, sa han inni seg før han lukket øynene. Kniven kom nærmere, og han huket seg sammen da den ble stukket brutalt inn i magen hans og trukket ut igjen. Ola kjente at han falt forover på magen mens han stirret stivt fremfor seg.

Amalie. Min Amalie, var hans siste tanke.

1

Finnskogen, 1878

Amalie kikket ut på gaten og på stjernene som blinket på himmelen. Hun sukket og trakk seg tilbake mens hun så seg om i værelset. Sengen var smal, og madrassen, som var stappet med halm, hadde vært vond å ligge på. Hun var urolig, og barna i magen sparket hver gang hun lå stille.

Amalie og Adrian hadde kommet til Kongsvinger sent samme kveld, og hun hadde ikke hatt mulighet til å søke etter Ola. Hun hadde vært så sliten at hun hadde sovnet med én gang, men så hadde hun våknet av stemmen i hodet igjen. Smertene nederst i korsryggen hadde tvunget henne til å stå opp, etter bare å ha sovet i en time.

Hun satte seg på pinnestolen og la hendene over den bulende magen. Hvor var Ola? Selv om hun så gjerne ønsket å finne ham straks, visste hun at det måtte vente. Hun kunne ikke gå ut i vinternatten og lete på måfå, og hun kunne heller ikke plage Adrian. Drengen hadde vært utslitt da de kom frem, og etter at han hadde gitt hestene mat og vann, hadde hun ikke sett mer til ham. Hun antok at han sov godt i et av værelsene ved siden av.

Nå var det bare å vente på morgenen. Da skulle hun gå til lensmannskontoret og høre om han visste hvor Ola var. Hun gjespet og reiste seg, tittet bort på den medtatte sengen. Hun fikk heller gjøre et forsøk på å sove igjen. Det var mange timer til morgenen kom.

Hun sank ned i sengen og snudde seg over på siden, la hendene under hodet og lukket øynene.

Snart falt hun i søvn.

«Ikke rør meg, din dumming,» lo Sigurd mot kameraten og forsøkte å dytte ham vekk. Hunden svinset rundt med halen i været mens den grov snuten ned i snøen.

«Vi må gå hjemover, ellers blir mor rasende,» sa kameraten og dro lua lenger ned i pannen. «Det er kaldt. Jeg fryser,» klaget han og løftet bena høyt for å vasse over en snøskavl.

«Ja, det er kaldt, men Lussi måtte luftes. Du vet jo at faren min ikke orker å ha noe med hunden å gjøre,» sa Sigurd og skar en grimase.

«Faren din er håpløs. Men du burde være glad for at moren din holder med deg, slik at hunden fortsatt er hos dere,» svarte vennen og dunket ham kameratslig i skulderen.

Slik gikk de og småpratet da Lussi med ett stanset og begynte å bjeffe mot noe. Sigurd sprang bort til hunden, men trakk seg forskrekket tilbake da han så en mann ligge på bakken foran seg. Det var blod i snøen. Mye blod.

«Jøss, se her. Han er skadet,» sa Sigurd til kameraten, som sank ned på kne foran mannen og snudde ham forsiktig over på ryggen. «Å, herre Jesus. Han blør fra magen.»

«Er han død?» spurte Sigurd. Det føltes som han skulle kaste opp av alt blodet som hadde farget snøen rød.

Kameraten la øret på brystkassen hans. «Nei, det er liv i ham. Hjertet banker svakt. Vi må hente hjelp,» sa han og kom seg fort på bena.

Sigurd nikket. «Løp hjem til mor og far. Jeg venter her.»

Kameraten nikket og sprang bortover stien. Sigurd satte seg ved siden av den fremmede mannen og rev av seg pelsen. Det fikk ikke hjelpe om han selv ble kald og pelsen ble tilgriset av blod. Et menneskes liv sto på spill. Så rev han av seg skjerfet og presset det hardt over det blødende såret. Han håpet det ville hjelpe.

Da han så at blødningene stanset, skyndte han seg å legge pelsen sin over mannens kropp. Sigurd ropte på Lussi, som løp rundt og snuste ut i luften. Han likte ikke at hunden løp for langt bort. Det kunne være rovdyr i nærheten. De været nok blodlukten, tenkte han, og forsikret seg om at børsa lå like ved føttene hans.

Sigurd kikket på den fremmede. Øynene var lukket, ansiktet blekt, og håret fullt av størknet blod. Mannen var et sørgelig syn, og han undret seg over om han ville overleve. Det så ikke slik ut.

Sigurd hadde ventet en stund da faren kom kjørende med sleden. Faren hoppet ned på bakken og sprang bort til ham. «Hva i all verden har skjedd med ham?» spurte faren med rynkede bryn.

«Jeg vet ikke, men han blør fælt fra magen, far. Noen må ha stukket ham med en kniv. Se, det er flere fotspor her.»

Faren nikket. «Du må hjelpe meg å løfte ham opp i sleden. Vi må frakte ham til hospitalet med én gang.»

Sigurd nikket og gjorde som faren sa. Snart lå den fremmede i sleden, og Sigurd satte seg ved siden av ham. Lussi sprang etter dem da faren fikk dem opp i fart. Han håpet hunden ikke fikk teften av noen lukter og forsvant innover skogen.

«Tror du han overlever?» spurte Sigurd faren, mens han hele tiden stirret på den stakkars mannen.

«Det vet vi ikke, sønn. Det er opp til høyere makter,» sa faren bestemt.

Sigurd nikket. «Ja, det er kanskje riktig,» mumlet han.

«Vi må varsle lensmannen etterpå. Det kan være omstreiferne som har vært på ferde. Fanden ta politiet. De burde ha klart å fakke dem for lenge siden. Er det slik jeg tror, har de nå overfalt to mennesker på kort tid.»

Sigurd nikket. «Det er skummelt at slike galninger går fritt rundt her.»

«Ja, det er det.» Faren sakket farten da de kom til det hvite huset på høyden.

«Du får springe inn og varsle legene. Jeg venter her,» sa faren.

Sigurd gikk inn på hospitalet og bort til en skranke, hvor en eldre kvinne kikket gjennom noen papirer. Hun gløttet over brillene da Sigurd kremtet.

«Ja, hva ønsker De?» spurte hun, irritert over å bli forstyrret.

«Vi har funnet en mann i skogen. Han er hardt skadet,» sa han.

Kvinnens øyne ble store. «Et øyeblikk.» Hun forsvant inn en dør og kom straks tilbake med to menn etter seg.

«Hvor er denne mannen?» spurte kvinnen.

«Jeg kan vise dere,» sa Sigurd og åpnet døren. «Han ligger i sleden.»

Kvinnen nikket, og mennene fulgte etter Sigurd. De løftet den skadde ut av sleden og hastet inn. Kvinnen talte med faren hans, og Sigurd gikk bort til dem.

«Vet dere hva det er som har skjedd med ham?» spurte kvinnen.

«Vi fant ham i skogen. Han må ha blitt stukket med kniv,» sa Sigurd.

Kvinnen nikket. «Vi skal gjøre alt vi kan for ham. God kveld.» Så forsvant hun inn på hospitalet igjen.

«Nå, gutt. Det er på tide å dra hjem igjen. Det er sent og tid for å legge seg,» sa faren.

Sigurd nikket. «Ja, far. Jeg håper det går bra med ham.»

«Ja, det gjør jeg også. Men det ser ikke så bra ut.»

Sigurd satte seg i sleden og plystret på Lussi, som sto og stirret innover skogen. Lussi reagerte straks og sprang mot dem. Faren fnøs av hunden, men sa ingenting.

Sigurd håpet den fremmede ville overleve, at høyere makter var med ham denne stjerneklare natten.