Hisham Matar

Forsvinningens anatomi

Oversatt av Toril Hanssen

Hisham Matar

Forsvinningens anatomi

Oversatt av Toril Hanssen

Til J.H.M.

Kapittel 1

Noen ganger føles fars fravær så tungt som å ha et barn sittende på brystet. Andre ganger kan jeg nesten ikke huske ansiktstrekkene hans og må ta frem fotografiene jeg har liggende i en gammel konvolutt i nattbordskuffen. Det har ikke gått en dag siden han forsvant så plutselig og mystisk uten at jeg har lett etter ham, sett på de mest usannsynlige steder. Alt og alle, tilværelsen selv, gir en nærværsfornemmelse, en mulighet for gjenkjennelse. Kanskje det er det som ligger i det korte og nå nærmest arkaiske ordet: elegi.

Jeg ser ham ikke i speilet, men føler hvordan han retter på seg, som om han vrir seg i en skjorte som nesten passer. Min far har alltid vært privat og mystisk, også når han var til stede. Jeg kan nesten forestille meg hvordan det ville vært å komme til ham som en likemann, en venn, men ikke helt.

Far forsvant i 1972, i begynnelsen av skolens juleferie, da jeg var fjorten. Mona og jeg bodde på Montreux Palace og satt og spiste frokost – jeg med et stort glass gul appelsinjuice og hun med rykende varm, svart te – på terrassen med utsikt over den stålblå, buede Genfersjøen, der den nå folketomme byen Genève lå ved den andre enden, bortenfor synsvidde, bak fjellene. Jeg satt og så på paragliderne som svevde lydløst over den stille sjøen, mens hun bladde gjennom La Tribune de Genève, da hun brått løftet en skjelvende hånd til munnen.

Kort etter satt vi på toget, nesten uten å si noe, og sendte avisen frem og tilbake mellom oss.

På politistasjonen hentet vi de få eiendelene som var etterlatt på nattbordet. Da jeg åpnet den forseglede lille plastposen, kjente jeg, sammen med duften av tobakk og lighterflint, lukten hans. Det samme uret sitter nå på mitt håndledd, og når jeg presser undersiden av lærremmen mot nesen, kan jeg den dag i dag, etter alle disse årene, ane en eim av ham.

Jeg undres hvor annerledes historien min ville ha vært hvis Monas hender hadde vært uskjønne med ru fingertupper.

Fremdeles, så mange år senere, hører jeg den samme barnslige trassen: «Jeg så henne først,» som brant på tungen hver gang jeg så en av fars eierfakter: når han begravde fingrene i håret hennes, lot hånden falle på den skjørtekledde hoften hennes, med samme distré mine som hos en mann som tar seg til øreflippen mens han snakker. Han hadde lagt seg til den vestlige vanen med å holde hender, kysse, klemme i offentlighet. Men meg kunne han ikke lure; lik en dårlig skuespiller virket han nølende. Alltid når han oppdaget at jeg iakttok ham, vendte han blikket bort, og jeg kan banne på at jeg så rødme i kinnene hans. En mørk ømhet veller opp i meg når jeg tenker på hvor hardt han prøvde; jeg lengter ennå intenst etter en naturlig samhørighet med far. Vårt forhold manglet det jeg alltid trodde ville bli mulig, med tiden, og kanskje etter at jeg var blitt mann, etter at han hadde fått se meg bli far: en slags umiddelbar gjenklang og utvungenhet. Men nå opplever jeg at avstandene som styrte samspillet vårt den gang, og skapte et taust tomrom mellom oss, fortsetter å forme ham i tankene mine.

Kapittel 2

Vi møtte Mona på Magda Marina, et lite hotell ved Agami-stranden utenfor Alexandria. Selv om vi var rett ved sjøen, badet vi ikke der, og jeg spurte aldri om å få bygge sandslott. De fleste andre gjestene brydde seg heller ikke om havet og nøyde seg med å nyte det beskyttende svømmebassenget. De enetasjes leilighetene lå i kubeformede betongbygg som skjermet oss fra omgivelsene. Man kunne høre bølgene skvulpe dovent mot stranden lik en snorkende vakthund, men vi fikk bare små glimt av det blå.

Far hadde tatt meg med hit de siste to somrene, etter at mor brått gikk bort.

Vi dro aldri til slike steder som Magda Marina mens mor levde. Hun likte ikke varmen. Jeg så henne aldri i badedrakt eller bare hengi seg til solen og lukke øynene. Når våren kom i Kairo, begynte hun straks å tenke ut sommerens fluktplaner. En gang ferierte vi høyt oppe i de sveitsiske alper, der jeg stivnet ved synet av de bratte, avgrunnsdype kløftene som åpnet seg i fjellgrunnen.

En annen gang tok hun oss med til Nordland i Nord-Norge, der majestetiske, svarte fjell speilet forrevne tinder i blikkstille vann. Vi bodde i en trehytte som lå for seg selv ved en innsjø og var malt rødbrun som vissent løv. Rundt taket gikk en takrenne så bred som et menneskelår. Alt som falt fra himmelen, falt i overflod her. Det fantes ingen annen menneskeskapt konstruksjon så langt øyet kunne se. Noen ettermiddager ble mor borte, men jeg røpet ikke for far hvordan hjertet hamret i ørene. Jeg ble på rommet mitt til jeg hørte fottrinn på plattingen og så kjøkkendøren bli skjøvet opp. En gang var hun rødsvart på hendene og hadde en stor rund flekk foran på genseren. Med øyne klare som glass, store og glade, holdt hun frem en håndfull ville bær. De hadde en saftig, sødmefull smak jeg ikke riktig fikk til å stemme med det landskapet.

En kveld kom tåken sigende og kvalte nordlyset så det ble som flakkende gjenferd. Man må være voksen for å verdsette slik uhygge. En het angst krøp inn i mitt åtteårige sinn, og jeg krøllet meg sammen i sengen og forsøkte å dempe hulkene, håpet at mor ville komme inn på et av sine nattlige besøk, kysse meg på pannen, legge seg ved siden av meg. Om morgenen var den stille verdenen tilbake: de uskyldige bekkene, de ville fjellene, den bleke himmelen med et dryss av små, spede skydotter. Jeg fant henne på kjøkkenet der hun sto og varmet melk, med et glass vann ved siden av seg på den hvite marmorbenken. Vann, ikke juice, te eller kaffe, men vann var hennes morgendrikk. Hun drakk en slurk og dempet lyden med den bløte lillefingertuppen da hun satte det fra seg. Hun søkte lydløshet. All brå lyd gjorde henne urolig. Hun kunne gjøre alt som skulle gjøres i løpet av en dag, nesten helt stille. Jeg slo meg ned ved bordet, hvor mor, når vi tre satt der sammen og spiste, av og til kastet et blikk på den fjerde, tomme stolen som om den var tegn på et fravær, noe tapt. Hun skjenket opp den varme melken. Litt damp virvlet gjennom luften og forsvant ved halsen hennes.

«Hvorfor er du så molefonken?» spurte hun.

Hun tok meg med ut på plattingen som vendte mot vannet nedenfor. Luften var så skarp at det sved i halsen. Vi sto i taushet. Jeg husket hva hun hadde sagt til far i bilen da vi fikk det første synet av de nakne fjellene i Nordland: «Her bestemte Gud seg for å være skulptør, overalt ellers holder han tilbake.»

«Holder tilbake?» gjentok far. «Du snakker om ham som om han er en venn av deg.»

Den gangen trodde ikke far på Gud. Når mor brakte Gud i erindring, reagerte han ofte med irritert sarkasme. Det burde kanskje ikke overrasket meg at han etter at mor døde, ba en og annen bønn; sarkasme skjuler ofte en hemmelig fascinasjon.

Var det romantiske peisbål, å være innhyllet i tykke kåper, som gjorde at mor følte denne dragningen mot nordlige og folketomme steder i Europa? Eller var det den fullkomne ro ved å tilbringe to uker for det meste trygt og godt innendørs, sammen med de to eneste menneskene hun kunne si var hennes? Jeg har begynt å tenke på disse feriene, hvor enn vi var, som om de ble tilbrakt i ett og samme land – hennes land – og stillheten de var preget av, som hennes melankoli. Det var stunder da hennes vemod virket like opprinnelig som klart vann.

Etter at hun døde, ble det snart klart at det far alltid hadde ønsket å gjøre i de to ukene han tillot seg å ta ferie hver sommer, var å ligge i solen hele dagen. Dermed ble det på Magda Marina at han og jeg tilbrakte de fjorten dagene. Det virket som om han ikke lenger visste hvordan han skulle oppføre seg sammen med meg; da han ble enkemann, mistet han den naturligheten han en gang hadde i sin omgang med sitt eneste barn. Når vi satt og spiste, leste han enten avisen eller stirret ut i luften. Alltid når han oppdaget at jeg betraktet ham, begynte han å fikle eller se på klokken. Straks han var ferdig med å spise, tente han en sigarett og knipset etter regningen, uten å bry seg med å se om jeg også var ferdig.

«Vi ses på rommet.»

Slikt gjorde han aldri mens mor levde.

Når vi tre gikk på restaurant den gangen, satt de to ved siden av hverandre, overfor meg. Hvis samtalen involverte oss alle, sa hun som regel det hun ville si, henvendt til meg, som om jeg var frontveggen i en squash-hall. Og hvis han følte seg så utilpass at han begynte å leke gjøgler, holdt hun på sin diskré måte øye med hvordan jeg reagerte på den tvungne munterheten hans, eller, når han ikke orket mer, på hans endeløse taushet. Med mors blikk hvilende på meg iakttok jeg far der han betraktet de andre gjestene eller så på utsikten, som ofte var en alminnelig gate eller plass, mens han sikkert satt og dagdrømte eller planla sitt neste trekk i det hemmelige arbeidet jeg aldri en eneste gang hørte ham snakke om. I slike øyeblikk føltes det som han var gutten som var nødt til å spise med de voksne, som om han var sønnen og jeg faren.

Etter at hun gikk bort, begynte han og jeg å ligne to ungkarer som delte leilighet, og holdt sammen på grunn av omstendighetene eller plikt. Men så kunne han plutselig og i de mest overraskende øyeblikk bli fylt av naken, ømhjertet godhet og begrave ansiktet i halsgropen min, snuse duften dypt inn og kysse meg så barten hans kilte. Da brast vi begge i latter, som om alt var som det skulle være.

Kapittel 3

Det er sant; det var jeg som så Mona først.

Hun satt på keramikkflisene som omkranset det rektangulære svømmebassenget ved Magda Marina, og studerte fotsålen sin. Flisene var dekorert med et mønster jeg mange år senere, på en tur til Granada, oppdaget var en fabrikkprodusert kopi av mosaikken på Alhambras murer. Da jeg fikk se originalen, lot jeg fingrene gli over mosaikken og tankene gå tilbake til den svunne sommerdagen i Alexandria i 1971, da jeg var tolv. Hun hadde håret samlet i en fornuftig hestehale, og hun var iført en knallgul badedrakt som gjorde at huden virket mørkere, og hun yngre. Et øyeblikk trodde jeg hun var en jente. Et øyeblikk vekket den gule stroppen over ryggen hennes minnet om det gule sykehusarmbåndet som var festet rundt mors håndledd. Fra vannet skimret spedt, blått lys over Monas kropp.

«Den biten hud er arabisk, og den stammer fra din engelske mor,» skulle jeg erte henne med senere.

Hun trakk ankelen inntil seg og krummet nakken slik at virvelen i ryggraden presset mot den gule stroppen. Når jeg tenker tilbake på det nå, skulle jeg ønske jeg hadde den selvtilliten jeg eide da jeg like selvfølgelig som om jeg krysset gaten for å hjelpe en skilpadde som lå på rygg, gikk bort til henne. Den naturlige sikkerheten har jeg mistet siden den gang. Mens far i årenes løp greide å få bukt med sjenansen, ble min bare mer og mer besværlig.

Uten å spørre om lov satte jeg meg med bena i kors ved siden av henne på flisene og tok den plagsomme foten på fanget. Deretter undersøkte jeg tå for tå. Hun gjorde ikke motstand. I den myke puten under en av tærne fant jeg den: En torn satt så dypt i det lyserøde kjøttet at bare en brun prikk syntes.

«I forrige uke,» sa jeg mens jeg snudde foten for å få den i en bedre vinkel, «opplevde jeg det samme. Jeg holdt på å bli gal av det hele dagen, og til slutt orket jeg det ikke lenger, så rett før jeg gikk og la meg, trakk jeg den ut.»

Jeg fikk tak i tornen mellom to negler. Hun rykket til, men jeg slapp ikke.

«Sånn,» sa jeg og holdt den på fingertuppen for å vise den til henne. Hodene våre var så nær at jeg kjente en lokk av håret hennes streife tinningen.

«Takk,» sa hun på stivt arabisk.

Jeg så at hun hadde senket skuldrene.

«Hva heter du?»

Aksenten var engelsk. Jeg var ikke i tvil.

Hun strøk meg over kinnet, tok meg under haken og så på meg. Hun hadde ubestemmelige øyne, med et fargespill av brunt, grønt og sølv.

«Nuri,» sa jeg omsider og trakk meg unna. «Nuri el-Alfi.»

«Hyggelig å møte deg, Nuri el-Alfi,» sa hun og smilte et smil jeg ikke forsto.

Jeg gikk tilbake dit far lå og solte seg. Han hadde heist seg opp og støttet den brede brystkassen på albuene.

«Hvem er hun?» spurte han og hvilte blikket på henne.

Jeg ville løpe tilbake og spørre hva hun het, men hun reiste seg, stakk to fingre under buksen på badedrakten og trakk ut stoffet rundt baken. På baksiden av det ene låret var det et svakt avtrykk etter mønsteret på keramikkflisene. Hun vendte seg mot oss. Jeg lurte på om hun så på meg eller på far eller på oss begge samtidig. Så gikk hun og satte seg ved et bord der det sto et glass limonade og ventet. Far la seg bakover igjen med albuer som var røde av trykket, og lukket øynene. Under en perfekt klippet bart trakk leppene seg opp til et markert smil, lurt, ironisk, som om han var fornøyd med sin egen skarpsindighet, med å ha løst en gåte på halve tiden. Hun kikket bort mot oss igjen, tente en sigarett, for så å late som om hun så en annen vei. Til slutt lukket hun øynene mot solen. Jeg stirret hemningsløst på henne. Jeg ville kle henne på meg slik man tar på seg et klesplagg, smyge inntil siden hennes, være en stein i munnen hennes. Jeg lot som om jeg ruslet rundt svømmebassenget for å kunne se henne fra alle sider. Plutselig åpnet hun øynene og så på meg, ikke overrasket og uten å bevege seg. Hun gikk til kanten av bassenget, dyppet den ene foten nedi, deretter den andre og trippet av sted på tærne. Jeg så hvordan de våte avtrykkene fordampet og forsvant. Glasset med limonade sto der fortsatt, tålmodig og fullt. En av de svette kelnerne iført svart sløyfe og vest kom og hentet det. Jeg skulle gjerne ha kommet ham i forkjøpet. Det hadde vært herlig å drikke noe som var ment for henne.

Far lå på magen da jeg kom tilbake, med røde merker over ryggen etter trespilene i solstolen.

Jeg så henne ikke resten av formiddagen. Før vi satte oss ved bordet vårt til lunsj, registrerte jeg at far også lot blikket sveipe over spisesalen. Jeg løftet øynene fra tallerkenen hver gang noen steg inn, og far, som satt med ryggen mot døren, kikket på ansiktet mitt som om det var et speil. En gang snudde han seg for å se hvem som var kommet inn, og jeg følte at jeg hadde lurt ham.

Etter lunsj gikk de fleste tilbake til rommene sine for å unnslippe solen. Noen få europeere ble værende utstrakt ved svømmebassenget, utenfor skyggen, med en hudfarge som appelsinskall. Et vindpust lekte nå og da med arkene i bøkene og bladene de hadde ved siden av seg, men kroppene lå glinsende og stille i den brennende heten.

Jeg tok ballen min med til de velfriserte plenene som snodde seg mellom leilighetene. De var bygd i kubeform med skyvedører av glass på forsiden, speilglass for å hindre innsyn. Inne summet det lavt fra egne luftkondisjoneringsanlegg som sendte varm luft ut og suste utenfor. Jeg følte at gjestene i alle rommene spionerte på meg, selv om jeg regnet med at de antakelig hvilte, akkurat som far. Han lå svalt bak skjermende gardiner, med bena krysset ved anklene, mens avisen knitret mellom hendene idet han bøyde seg lett mot lampeskjermen.

I en leilighet sto døren på klem, med to fingerbredders åpning. Jeg hørte rennende vann, en engelsk sang og en kvinnestemme som nynnet sammen med den. Jeg trakk døren opp akkurat nok til å kunne smette inn, men ventet til øynene hadde vent seg til halvmørket. Rommet var en nøyaktig kopi av vårt, med samme sengeteppe, samme tapet og møbler, men det hadde én seng som var like stor som våre to enkeltsenger til sammen. Døren til badet sto også på gløtt, og den gule badedrakten hang på dørhåndtaket. I det øyeblikket gikk det opp for meg at jeg hadde lett etter henne, håpet å møte henne uten at far så meg. Jeg følte en kriblende spenning ved å være i rommet hennes, inne i det private værelset til denne mystiske kvinnen som reiste alene. Hvem var hun? Hva kom det av at hun snakket vårt språk? Det er så få ikke-arabere som kan arabisk, at når man treffer en, er det like eventyrlig som å få øye på en venn i salen i et svært teater rett før lyset blir slukket. Og det var noe besluttsomt ved måten hun beveget seg på, måten hun betraktet meg på fra den andre siden av bassenget, som ga inntrykk av at hun ikke var på ferie, ikke var kommet bare for å være der. Dermed ble hun straks like fascinerende som de som i likhet med far lot til å leve sitt liv i hemmelighet.

Jeg satte meg i fotenden av sengen og la ballen ved siden av meg. Foran lenestolen var et par sko. Den ene skoen lå på siden og blottet det kremfargede skinnfôret som hadde formet seg etter foten. På chiffonièren var det et perlehalsbånd, en parfymeflaske og en hårbørste. Med hånden hvilende på den fuktige badedrakten på dørhåndtaket kikket jeg med ett øye inn gjennom den smale sprekken. Jeg så den nakne kroppen hennes sløret av dusjforhenget: trekanten med svart hår, uklar og dansende, som en slik flekk man får for øynene etter å ha sett rett på solen. Jeg var musestille og sikker på at hun ikke kunne se meg, men plutselig sa hun: «Hvem er det?» Jeg løp, brydde meg ikke lenger om jeg bråket, løp så fort jeg kunne ut av rommet og husket ikke ballen før det var for sent å snu og hente den.

Så fort far sto opp etter hvilen, fortalte jeg ham det.

«Ballen min trillet inn i en av leilighetene, og jeg syntes ikke det var rett å gå og hente den.»

«Jaså?» sa han mens han barberte seg. Han pleide å barbere seg tidlig på kvelden, før middag, og ikke om morgenen som menn flest.

«Jeg vil bare ikke at noen skal tro at jeg spionerte eller noe.»

«Men jeg har bestandig visst at du var en liten spion,» sa han og smilte i speilet.

Han la bladet mot halsen og barberte vekk en stripe skum med et lett drag.

Om kvelden fikk jeg se henne stå i en svart kjole ved bordet vårt i spisesalen og snakke med far, mens hun lot den ene hånden hvile på ryggstøet på stolen overfor ham, min stol. Perlene lå rundt halsen hennes. Det børstede håret falt tungt og visste nøyaktig hvor det skulle bøye seg bakover, like over kjevebena. Og da jeg kom nærmere, kjente jeg duften av parfymen hennes.

«Her er den lille vennen din,» sa far på engelsk da jeg var nær nok til å høre.

Hun rakte frem hånden. Jeg tok den, men klarte ikke å se henne i øynene.

«Snakk, ikke vær sjenert,» sa far og brøt den pinlige tausheten. «Han går på en engelsk skole,» fortalte han henne.

En stol til ble hentet, en kuvert til dekket, og vi spiste sammen. Hun nevnte ikke ettermiddagen med et ord, men da far fikk en telefon og gikk for å ta den, smilte hun.

«Det var en mus på rommet mitt før i dag. En veldig stor mus.»

Og på ny tok hun meg i haken med det fjærlette grepet.

«Kom og hent ballen din i morgen.»

Hun drakk litt vann og tørket seg lett i munnvikene med den hvite servietten.

«Din far forteller meg at du er tolv år. Jeg trodde av en eller annen grunn at du var eldre.»

Hun snakket ikke arabisk lenger på det tidspunktet og hadde derfor ikke den sårbarheten jeg hadde fornemmet ved bassenget. Og fordi det var far som hadde valgt å snakke engelsk da jeg kom til bordet, så jeg ham som personen bak denne forvandlingen.