M. J. Mcgrath

Iskald glød

Oversatt av Benedicta Windt-Val

M. J. Mcgrath

Iskald glød

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Til Simon Booker

Kapittel 1

Edie Kiglatuk la en klump isfjell i kjelen og satte den over varmen for å lage te mens hun grublet over hvordan det kunne ha seg at den jaktekspedisjonen hun ledet, var blitt så til de grader lite vellykket. Én ting var at de to mennene hun guidet, var elendige skyttere. En annen sak var at det ikke virket som det hadde noen betydning for Felix Wagner og kompisen hans, Andy Taylor, om de skjøt noe eller ikke. De siste par dagene hadde de brukt halvparten av tiden på å glane på kart og skrive i notisbøker. Kanskje var det bare romantikken i Arktis de var ute etter, forestillingen om å oppleve ekte villmarksliv sammen med eskimoene, slik brosjyrene om ekspedisjonen forespeilet dem. Men uansett kom de ikke til å leve lenge hvis de ikke klarte å skaffe seg noe å spise, tenkte hun.

Hun helte noe av det kokende isfjellvannet i en termos med qungik, som hvite mennesker kalte rosmarin, og satte resten til side til seg selv. Man måtte dra mer enn tre tusen kilometer sørover fra Umingmak Nuna, Ellesmereøya, der de befant seg nå, for å finne qungik som vokste vilt på tundraen, men av en eller grunn trodde folk sørfra alltid at rosmarin var mer autentisk, så det var alltid det hun serverte for jaktklientene sine. Selv foretrakk hun English Breakfast Tea av merket Soma, brygget på isfjellvann, søtet med rikelig sukker og tilsatt litt selspekk. En klient hadde en gang fortalt henne at vannet sørpå hadde passert gjennom magene på dinosaurene før det nådde fram til kranene, mens isfjellvann hadde ligget frosset og uberørt av dyr eller mennesker mer eller mindre siden tidenes morgen. Det var vel bare én av årsakene til at folk sørfra var villige til å betale titusenvis av dollar for å komme så langt nord, antok Edie. I Wagners og Taylors tilfelle var det i hvert fall ikke for jaktens skyld.

Om ikke så altfor lenge kom disse to til å få oppleve en god del mer ekte, arktisk virkelighet enn de kanskje hadde ønsket seg. Men det var de ikke klar over ennå. Vinden hadde skiftet mens Edie gjorde ferdig teen. Nå feide østlige kastevinder inn fra den grønlandske innlandsisen og advarte om at de kunne vente seg en kraftig snøstorm. Ikke umiddelbart, men snart. Det var fremdeles mer enn nok av tid til å fylle termosene med te og komme seg tilbake til den grusdekte stranden, der Edie hadde overlatt til de to mennene å slå leir.

Hun slengte en ny klump av isfjellet i kjelen, og mens vannet ble varmt, rotet hun i oppakningen etter et stykke igunaq og skar noen skiver av den gjærede hvalrosstarmen. Det tok sin tid å tygge igunaq – det var en del av vitsen med det – og mens Edie bearbeidet stoffet mellom tennene, vendte tankene hennes tilbake til temaet penger, og gled derfra videre til stesønnen hennes, Joe Inukpuk, som var den viktigste årsaken til at hun befant seg her ute sammen med to menn som ikke kunne skyte. Guiding var bedre betalt enn den undervisningen som opptok resten av tiden hennes, og Joe trengte penger hvis han skulle få sykepleierutdannelsen sin. Han kunne ikke regne med å få noen hjelp fra Sammy, som var faren hans og Edies eksmann, og heller ikke fra moren sin, Minnie. Edie var ikke skyggeredd – det skulle mye til å sette en støkk i en forhenværende isbjørnjeger – men akkurat nå skremte det henne at det var så viktig for henne at Joe skulle få mulighet til å fortsette utdannelsen sin. Arktis var full av qalunaat-profesjonelle, hvite leger, hvite sykepleiere, advokater og ingeniører, og det var ikke noe i veien med de fleste av dem, men det var på tide at inuittene fikk fram sine egne yrkesutøvere. Joe var så visst gløgg nok, og det virket som han glødet for saken. Hvis hun var sparsommelig og heldig med klientene, regnet Edie med at hun antagelig kunne legge seg opp tilstrekkelig med penger denne kommende sommeren til å få ham igjennom det første året på skolen. Det var ikke noe problem å guide jaktekspedisjoner, det var omtrent som å gå tur med et par smårollinger på slep. Hun kjente hver eneste isbre, fjord og esker i en omkrets på 800 kilometer. Og ingen var dyktigere enn Edie når det gjaldt jakt.

Isklumpen hadde smeltet, og hun sto og skrudde lokket av den første termosen da et skarpt, gjennomtrengende smell skar gjennom skumringen og fikk henne til å skvette så hun mistet termosen. Den varme væsken fordampet øyeblikkelig til en vifte av iskrystaller som skalv nesten umerkelig i den splintrede luften. Jegeren i henne kjente denne lyden, det presise, særegne smellet fra 7 mm ammunisjon som ble avfyrt fra en jaktrifle, ikke helt ulikt de Remington 700 som klientene hennes hadde med seg.

Hun myste over havisen i håp om å få en pekepinn om hva som hadde skjedd, men isfjellet hindret utsikten til stranden for henne. Ovenfor henne, øst for stranden, stirret tundraen tomt tilbake på henne, veldig og kompromissløs. Et vindkast pisket frostrøyk opp fra pakkisen. Hun følte en bølge av irritasjon. Hva i helvete holdt qalunaatene egentlig på med i stedet for å sette opp leiren, slik avtalen var? Skjøt de på vilt? Det virket ikke særlig sannsynlig, siden de hadde vist så liten entusiasme for jakt. Kanskje de skjøt varselskudd mot en bjørn som var kommet for nær, skjønt hvis det hadde vært tilfellet, var det rart at ikke bjørnehunden hennes, Bonehead, hadde fått ferten av den og hadde begynt å bjeffe. En hund som var så følsom som Bonehead, kunne lukte en bjørn på et par kilometers avstand. Det var ikke annet å gjøre enn å undersøke saken. Offisielt var mennene hennes ansvar helt til de kom tilbake til bosetningen ved Autisaq, og nå for tiden var ikke Edie Kiglatuk den som tok lett på ansvaret sitt.

Hun plukket opp termosen, irritert på seg selv fordi hun hadde mistet den og sølt ut vannet. Så sjekket hun riflen og begynte å bykse gjennom de dype drivene mot snøscooteren i det vanlige, jevne tempoet sitt. Bonehead, som var bundet til hengeren, løftet hodet og logret med halen da hun nærmet seg – hvis han hadde oppfanget så mye som en snev av bjørnelukt, ville han ha vært helt ute av seg nå. Edie klappet hunden og pakket vekk kokeutstyret. Akkurat idet hun plasserte termosflaskene under presenningen, skar et høyt, åndeløst rop forbi henne og ga gjenlyd ut over havisen. Bonehead begynte å bjeffe. Edie kjente at nakkemusklene stivnet, og hjertet begynte å hamre i brystet. Fram til dette øyeblikket hadde det ikke streifet henne at noen kunne ha kommet til skade.

En stemme begynte å rope om hjelp. Uansett hvilken fordømt tosk det var snakk om, hadde han allerede glemt det rådet hun hadde gitt dem om å forholde seg rolig når de var ute i terrenget. Her oppe kunne et rop være nok til å få en isvegg til å falle ned, eller utløse et skred av puddersnø. Det kunne vekke oppmerksomheten til en forbipassende bjørn. Hun vurderte å rope til idioten for å få ham til å holde munn, men vinden bar fra jegerne ned mot henne, og hun visste at stemmen hennes ikke ville bære.

Hun hveste til Bonehead at han skulle holde kjeft, og sa til seg selv: «Ikuliaq!» Rolig nå!

En av mennene måtte ha vært utsatt for en ulykke. Det var ikke uvanlig. I løpet av de tolv årene Edie hadde guidet jegere sørfra, hadde hun sett flere av dem enn det er røye i en oppdrettsdam – oppblåste egoer, i Arktis for første gang, fullastet med selvbevissthet og høyteknologisk utstyr, overbevist om at det kom til å bli akkurat som den andejakten de hadde vært med på siste høst, eller hjortejakten i Iowa ved nyttårstid. Så kom de ut på havisen, og plutselig var det ikke fullt så enkelt lenger. Hvis ikke bjørnene skremte dem, ville den bitende kulden, den piskende vinden, den intense solen eller larmen fra pakkisen som regel klare å gjøre jobben. De holdt frykten i sjakk ved hjelp av brautende dumdristighet og brennevin, og det var da ulykkene inntraff.

Hun startet snøscooteren og manøvrerte seg rundt isfjellet og gjennom en rygg av tuniq, store flak med skruis. Vinden hadde tiltatt nå, og blåste iskrystaller inn i huden rundt øynene. Da hun dro på seg snøbrillene, forflyttet krystallene seg til den følsomme huden rundt munnen. Så lenge ingen var kommet alvorlig til skade, sa hun til seg selv, kunne de bare ri av stormen og vente på at hjelpen skulle komme så fort været ble roligere. Hun kunne lage en snøhule der de kunne ha det bekvemt, og hun hadde et førstehjelpsskrin og tilstrekkelig kunnskap til å bruke det.

Et kort øyeblikk tenkte hun på hvordan eldrerådet ville reagere på det som skjedde. Bortsett fra Sammy var det ingen av dem som var særlig begeistret for at en kvinne skulle guide menn. De var alltid på jakt etter en unnskyldning for å avsette henne. Hittil hadde de ikke klart å finne noen. De visste at hun var den beste guiden i Arktis. Hun hadde aldri mistet en klient.

Snøscooteren humpet over et område med flakis og brakte henne tilbake til virkeligheten. Som bestefar Eliah pleide å si: Grubling er en hvit manns sykdom. Men så var hun jo halvt hvit også, så kanskje hun ikke kunne hjelpe for det. Uansett kunne det ikke nytte nå. Nøkkelen til å få alle ut av denne situasjonen, hva nå enn situasjonen viste seg å være, var å konsentrere seg om øyeblikket. I Arktis var det aldri rom for annet enn øyeblikket.

På den andre siden av skruisryggen dukket en menneskeskikkelse fram fra halvmørket, den magre fyren, Wagners assistent. Edie måtte anstrenge seg for å huske hva han het. I hennes bevissthet var han blitt til Stan Laurel, minus sjarmen. Andy var det, Andy Taylor. Han vinket frenetisk. Da hun nærmet seg grusstranden, løp han tilbake til et sted der sjefen hans lå utstrakt på ryggen. Edie stanset snøscooteren ved iskanten og krysset den snødekte skiferen. Taylor gestikulerte og forsøkte å få henne til å sette opp farten, den drittsekken. Hun fortsatte i samme tempo. Å løpe var det samme som å svette, og det var igjen det samme som nedkjøling.

Da hun kom nærmere, så hun at situasjonen var mer alvorlig enn hun hadde tillatt seg selv å forestille seg, og plutselig fikk hun en viss forståelse for Taylors panikk. Den sårede mannen beveget seg ikke. En stor blodpøl hadde samlet seg under den høyre armen hans, smeltet snøen rundt armen og frosset til en purpurfarget sorbet. En ørliten strime av damp steg opp fra stedet.

«Hva har skjedd?»

«Jeg var borte på den andre siden,» mumlet Taylor. «Jeg hørte lyden, jeg løp.» Han pekte på noen spor som vinden raskt var i ferd med å utslette. «Se, se der – skjønner du?»

Tenk, kvinne. Til tross for selskapet – eller kanskje nettopp på grunn av selskapet – følte hun seg akutt alene. Det første hun måtte gjøre, var å ringe og snakke med Robert Patma eller Joe på satellittelefonen. Kjære Joe, som hadde arbeidet som frivillig assistent på sykestua til Patma i et år nå, og som tilsynelatende hadde samlet like mye ekspertise som sykepleieren selv. Hun kikket bort på den sårede mannen. Nei, ved nærmere ettertanke måtte hun aller først stanse blødningen.

Hun gikk tilbake til snøscooteren, hentet førstehjelpsskrinet og skyndte seg tilbake over stranden til den sårede mannen. Taylor lå på kne ved siden av Felix Wagner med et skrekkslagent uttrykk i ansiktet. Hendene hans virret rundt over Wagners kropp mens han løsnet på parkasen til den sårede. Hun sank ned ved siden av Taylor og gjorde tegn til at han skulle fjerne seg.

«Jeg sverger på at det skuddet kom som lyn fra klar himmel.» Taylors stemme var klagende og skingrende. Noe flakket over ansiktet hans, et øyeblikks desperasjon, og han gjentok bemerkningen som om han selv hadde oppfattet det usannsynlige i det han sa. «Som lyn fra klar himmel.»

Edie hadde aldri sett en mann så hardt såret før. Skummet boblet fram på leppene hans, han gispet, og øynene flakket blindt i øyehulene. Ansiktet hans hadde farge som kalkstein. En eim av urin drev opp mot henne, men Edie kjente ikke mennenes lukter godt nok til å kunne avgjøre hvem av dem som hadde tisset på seg. Hun trakk Wagners parkas til side og inspiserte såret gjennom hullet i fleecegenseren. Det så ut som kulen hadde gjennomboret brystbeinet rett over hjertet. Såret blødde jevnt, men ikke kraftig, og hun tok det som et tegn på at kulen hadde bommet på hovedarteriene. Den mest øyeblikkelige faren for Wagners liv var antagelig at lungen kunne kollapse. Hun snudde seg kort mot Taylor.

«Du så ingen? Ingenting i det hele tatt?»

«Det var faen ikke meg som gjorde det, hvis det er det du tror.» Taylors stemme sviktet, og han holdt fram begge håndflatene som om han overga seg. «Jeg har jo sagt det, jeg sto der borte og lettet på trykket.» Hun møtte øynene hans og husket at hun ikke hadde likt ham da han gikk av flyet to dager tidligere. Ingenting av det han hadde gjort de siste par minuttene, hadde fått henne til å forandre oppfatning.

«Jøsse navn, dette har ingenting med meg å gjøre.»

«Feil,» sa hun og rettet oppmerksomheten mot den sårede. «Dette har alt å gjøre med oss begge to.»

Wagners puls var rask og svak, og han svettet voldsomt. Edie hadde sett dyr i denne tilstanden. Sjokk. Selv om lungen holdt, ville det bli hardt for Wagner å klare seg gjennom det. Den viktigste oppgaven nå var å stanse blodstrømmen og holde ham varm. Sårets plassering gjorde det høyst usannsynlig at Wagner skulle ha skutt seg selv ved et uhell, men instinktene hennes fortalte henne at Taylor ikke løy. Hun kastet et blikk bort på ham – det var ingen merker etter kruttslam på hanskene hans. Med mindre hun tok fullstendig feil, var det ikke den magre fyren som hadde avfyrt skuddet. Hun plukket vekk et par beinfragmenter fra kjøttet rundt sårstedet og vinket Taylor nærmere. Wagner gispet litt, men så ble han roligere.

«Press mot såret og hold presset jevnt. Jeg må tilkalle hjelp.»

Et øyeblikk så det ut som om Taylor holdt på å besvime.

«Presse? Med hva da?»

«Med håndflaten, hva som helst.» Bruk pikken din om du må. Hun dro av seg skjerfet for å gi ham noe han kunne presse inn i såret. Taylor grep det med venstre hånd og gjorde som han fikk beskjed om.

«Hva om skytteren kommer tilbake?»

Hun sendte ham et langt, hardt blikk. «Du er jeger, ikke sant?»

Satellittelefonen lå i det isolerte futteralet på bunnen av kurven der hun hadde pakket den ned. Det var bestemt av eldrerådet i Autisaq at alle lokale guider som ledet ekspedisjoner med utlendinger, skulle ha med seg en – vanligvis pleide hun ikke å bry seg med den. Kulden gjorde batteriene upålitelige, og forbindelsen var ofte dårlig. Uansett hadde hun aldri hatt grunn til å bruke den før nå.

Sammys stemme meldte seg i den andre enden. Edie trakk pusten dypt. I dag av alle dager måtte det være eksmannen hennes som var på vakt på kommunikasjonskontoret. Hun så på klokka. Enda en vane sørfra, ville Sammy ha sagt. Den var to om ettermiddagen.

«Vi har en jaktulykke.» Best å holde det så enkelt som mulig foreløpig. «Det ser ganske stygt ut. Brystskade. Hvis vi er heldige, får vi stanset blødningen, men det ser ut som fyren holder på å gå i sjokk. Vi trenger Robert Patma og et fly.»

«Hvor er dere?»

«På Craig. Ved Uimmatisatsaq. Patma kjenner stedet. Joe tok ham med hit på fisketur en gang.»

Sammy sugde seg i tennene. Hun kunne høre på måten han pustet på, at han ristet på hodet.

«Hold linjen mens jeg sjekker flyplanen og værmeldingen.»

Mens Edie ventet, rotet hun rundt i kurven, dro fram et flak med polyuretan, fant fram kniven sin og hakket av en røff firkant.

Det spraket i telefonen, og et øyeblikk hørte hun et svakt ekko av en annen samtale, to stemmer som snakket sammen på et språk hun ikke forsto. Så lød Sammys stemme metallisk i røret igjen.

«Edie, det er en snøstorm på vei.»

«Ja.» Hellige hvalross, så irriterende den mannen kunne være. «Det ser ut som en av disse kortvarige vårstormene.»

«Vi kan ikke sende ut noe fly før den er over.»

«Luftambulansen fra Iqaluit?»

«Jeg har sjekket det allerede. De er værfaste.»

Edie tenkte igjennom mulighetene. «Vi kan kanskje klare oss hvis vi får en lege ut hit. Robert Patma kunne ta seg hit på en snøscooter.»

Taushet i telefonen, så hørte hun en annen stemme: «Kigga.» Det var Joe. Edie kjente at hun slappet av litt.

Kiggavituinnaaq, falk, kjælenavnet hans på henne. Han sa alltid at hun levde i sin egen verden oppe i luften et sted. Strengt tatt var hun ikke stemoren hans lenger, ikke offisielt i hvert fall. Men fremdeles Kigga.

«Robert Patma dro sørover i går. Moren hans ble drept i en kollisjon, faren er på sykehus. De sa at de skulle sende en midlertidig sykepleier opp hit, men det er ikke kommet noen.»

Edie stønnet. «De» som i «myndighetene», noen man kan holde ansvarlig for alt og ingenting, omtrent som i «åndene var sinte på søsteren min, så de sørget for at myndighetene ikke fikk henne behandlet for tuberkulose i tide».

«Hvis det kommer ut, kan Autisaq glemme hele opplegget med guidede turer.» Hun var sint, ikke på Robert, men på et system som gjorde dem så uendelig sårbare.

«Akkurat,» sa Joe. Han virket utålmodig over at hun kunne henge seg opp i noe slikt, om så bare for et øyeblikk. «Men denne fyren din puster, ikke sant?»

«Så vidt. Hvis vi kan få stabilisert ham og få stanset blødningen …»

«Har du noe plast?»

«Jeg har allerede skåret av en bit.»

Energien strømmet mellom dem. Kjærlighet, beundring, kanskje en blanding av de to.

«Jeg pakker snøscooteren til sykestua og kommer selv,» sa Joe. «De sender ut flyet hvis snøstormen legger seg i mellomtiden. Fortsett med det du gjør, og ikke gi ham noe gjennom munnen.» Stemmen ble mykere. «Du kan ikke gjøre noe som kan forverre tilstanden hans, Kigga.»

«Joe …» Hun skulle til å be stesønnen sin om å være forsiktig, men så skjønte hun at han hadde lagt på alt.

Edie gikk tilbake til de to mennene, dro fram bivuakken fra hengeren til Taylor og fikk den opp og plassert over den sårede mannen i løpet av noen minutter. Det hadde begynt å snø. Om et par timer ville snøstormen være over dem. Hun skjøv Taylor til side, bøyde seg over Wagners ansikt, famlet på halsen hans for å kjenne etter puls og temperatur, tok den firkantede plastduken opp av lommen, skar opp fleecen hans med kniven og pakket plasten over såret. En liten tanke streifet bevisstheten hennes. For bare tre dager siden trodde denne robuste, lille mannen at han la ut på det store eventyret, noe han kunne skryte av i baren i klubbhuset hjemme i Wichita. Oddsen for at Felix Wagner noen gang ville komme til å få se klubbhuset igjen, hadde nettopp sunket betraktelig. Hun snudde seg mot Turner.

«Gjør alt du kan for å forsikre deg om at det ikke kommer luft inn i såret, for da kan lungen kollapse. Jeg går og bygger en snøhule. Hvis denne snøstormen blir kraftig, holder ikke denne bivuakken. Hvis noe forandrer seg, roper du på meg, greit?»

«Har du ikke tenkt å se etter den personen som gjorde dette?» spurte Taylor.

Edie bet i seg irritasjonen. Hvis det var noe hun ikke tålte, så var det sytete folk.

«Si meg, vil du at jeg skal leke detektiv, eller vil du at kameraten din skal overleve?»

Taylor sukket. Hun så etter ham da han forsvant inn i bivuakken. Så kjørte hun snøscooteren bort til de gamle snødrivene på baksiden av stranden, ved siden av klippene, og fulgte småsteinene opp skråningen til det høyeste punktet mens hun hele tiden så etter fotavtrykk og patronhylser. Hun aktet ikke å gi Taylor tilfredsstillelsen av å vite hva det var hun holdt på med. Men uansett ville hun gjerne forsikre seg om at skytteren ikke fortsatt var i nærheten. Oppe i høyden hadde vinden allerede pakket snøen hardt sammen. Hvis det hadde vært noen spor her, var de borte nå. Hun snudde snøscooteren for å dra tilbake, og idet hun passerte et klippeframspring, fikk hun øye på noe på bakken. Hun tro på bremsen, hoppet av og gikk tilbake for å undersøke. Der var det, restene av et enkelt fotavtrykk som var blitt delvis skjermet mot vinden av en liten rullesteinblokk. Hun inspiserte det nærmere mens hun tenkte på Taylors fotavtrykk, som hun hadde sett tidligere. Dette var annerledes. Det var et mannsavtrykk, og ganske ferskt. Wagners, kanskje. Hvis ikke var det mest sannsynlig skytterens. Hun ble stående et øyeblikk eller to og memorere sikksakkmønsteret med noe som så ut som omrisset av en isbjørn i midten, mens vinden litt etter litt blåste snø over overflaten av det. Når hun sto oppreist nå, kunne hun bare så vidt skjelne søkkene der hele rekken med spor en gang hadde vært. De førte ut på tundraen, og ble nå raskt fylt med snø. Hvis de tilhørte skytteren, var han for lengst borte.

Hun tok seg tilbake til stranden og konsentrerte energien om å finne den rette typen snø å bygge med. Hvis den var for hard, ville man aldri få blokkene til å føye seg sammen til en tett vegg, og hvis de var for myke, ville hele strukturen stå i fare for å rase sammen. I en lærebok hun en gang hadde lest på skolen, sto det at den perfekte byggesnøen skulle ha en tetthet på 0,3–0,35 g/cm³ og en hardhet på mellom 150 og 200 g/cm³. Hun husket tallene fordi de hadde forekommet så abstrakte og absurde. Ute i terrenget måtte man foreta sine egne beregninger.

Hellet var med henne, og hun fant nøyaktig den rette typen trelags snø i en drive på nordsiden av stranden. Hun arbeidet en stund, brukte snøkniven av hvalrosstøttenner til å sage ut firkantede klosser på størrelse med slaggbetongblokker, stablet dem på toppen av sleden og flyttet dem lass for lass ut fra foten av klippen og til bivuakken. Jobben tok sin tid, for hun beveget seg langsomt for ikke å begynne å svette. Da alle klossene var skåret ut, smatt hun inn i bivuakken igjen for å se hvordan det sto til med Wagner. Den sårede mannen var stille nå, pusten var overfladisk. Hun sjekket støvlene hans. Ingen isbjørn.

«Blør han fortsatt?»

Taylor ristet på hodet.

«I så fall må du komme og hjelpe til.»

Hun viste ham hvordan han skulle plassere klossene og deretter føye dem sammen, og mens han arbeidet, gravde hun ut isgulvet og jevnet det. Til slutt bygget de den lille inngangstunnelen, som skrånet nedover for å hindre varm luft i å sive ut. Det var primitivt, men det greide seg. Sammen løftet de Wagner inn og la ham på en liten haug med villreinskinn. Edie tømte lommene hans for en hvit plastkulepenn, en lommekniv og noen få mynter, og slengte dem ned i sekken sin. Så gikk hun ut for å hente sakene sine og slippe Bonehead løs. Den følte temperaturen var fryktelig lav nå, kanskje –45 grader, og luften skummet av frostrøyk. Hun bygget et primitivt lite anneks ved siden av huset, satte Bonehead ned i det og muret ham inne. Snøen ville holde ham god og varm. Så gikk hun inn i hytta, skjenket opp det som var igjen av den varme teen i termosene, rakte det ene kruset til Andy Taylor og løftet sitt eget i en skål.

«Skål for enda en fin suppe,» sa hun.

Andy så opp fra teen med lynende øynene. Manglende forståelse kanskje. Forakt mer sannsynlig.

«Laurel og Hardy.»

«Jeg vet hvem det er.» Andy Taylor ristet på hodet og klukket som en indignert and som er blitt forstyrret på redet. «Herregud, har du noen anelse om hvor upassende det er?»

Edie rynket på nesen og så ned på hendene sine. Det var så vidt hun klarte å la være å dra til ham. Hvis han hadde vært inuk, ville hun ikke ha holdt seg tilbake. I en situasjon som denne fortalte man historier, man drakk varm te, og man fleipet. Det var den eneste måten å bevare vettet på. Femten minutter gikk i taushet. Snøstormen var fremdeles et stykke unna. Det kom til å bli en lang ventetid.

Etter en stund sa hun: «Vi burde spise litt.» Det var atskillige timer siden forrige måltid, og hun og Andy hadde brukt en hel del energi på å bygge snøhulen. Sultne mennesker hadde dårlig dømmekraft. Hun skjenket mer varm te, og fra oppakningen hentet hun fram en pose holdt sammen med en løpesnor. Hun gikk løs på innholdet i posen med en lommekniv, og rakte en skive av klumpen til Andy Taylor. Taylor tok imot det han fikk, men stirret mistenksomt på det.

Hun skar en skive til seg selv og begynte å tygge mens hun holdt opp tommelen mot Taylor. «Godt.»

Taylor tok en bit. Langsomt begynte kjeven hans å bevege seg. Ganske snart fortrakk ansiktet hans seg i avsky. Han spyttet kjøttet ut i hansken.

«Hva i helvete?»

«Igunaq. Gjæret hvalrossvom. Veldig bra for deg. Holder deg varm.»

Vinden hylte. Edie tygde. Taylor satt i taushet. En haglskur hamret mot veggene i snøhulen som fjern torden. Taylor sendte ut engstelige vibrasjoner.

«Denne mannen som etter sigende skal komme hit,» datt det ut av ham. «Vet han hva han holder på med?» Han måtte rope for å gjøre seg hørt over larmen fra uværet. «Hvordan vet vi at han virkelig kommer seg hit?»

Det virket som et underlig spørsmål, typisk for en som kom sørfra. Hvorfor skulle Joe dra ut hvis han ikke var så sikker som han kunne være på at han ville nå fram til bestemmelsesstedet? «Det er ikke så ille ute,» sa hun.

Taylor sendte henne et oppgitt blikk. «Det høres ganske ille ut. Og hvorfor i helvete har de ikke sendt ut flyet hvis det ikke er så ille?»

«Vinden kommer østfra.»

Taylor strøk hansken over ansiktet. Stemmen hans var preget av aggresjon, eller kanskje frustrasjon, tenkte Edie. På den andre siden kunne hun ta feil. Det var vanskelig å lese folk sørfra. Hun forklarte at vindene ville presse seg sammen gjennom åpningene i fjellskarene, forsterkes, bli mer konsentrerte og fallende, som miniatyrtornadoer. Et fly ville måtte manøvrere seg rett igjennom disse fallvindene, noe som kunne være ufattelig farlig, men på bakkeplanet ville det være litt enklere. Det ville være en påkjenning å reise – for tøft for dem med Felix Wagner i hengeren, men Joe hadde lang erfaring i å reise under vanskelige forhold, og han hadde med seg skikkelig medisinsk utstyr og mer ekspertise enn hun kunne mønstre alene.

Edie skar av en ny skive igunaq og begynte å tygge. Hun la merke til at Taylor virket litt roligere.

«Du vet at jeg ikke hadde noe med dette å gjøre, ikke sant?»

«Spør du meg, tror jeg ikke at du hadde det.» Hun vurderte å fortelle ham om fotavtrykket, men kom fram til at han ikke fortjente å få vite om det akkurat nå. «Men det kommer til å bli vanskelig å bevise det.»

Et vindkast feide over snøhulen og sendte et gufs av tettemateriale ned over Wagner. Han begynte å stønne igjen.

«Hva om denne vennen din ikke finner oss?»

Edie skar av en ny skive igunaq.

«Du burde virkelig spise,» sa hun.

«For helvete, vi har en såret mann her!»

Edie kikket bort på Wagner. «Jeg tror ikke han er sulten.»

Taylor dro av seg lua og klødde seg i håret. «Er det noe i det hele tatt som kan bringe deg ut av fatning?»

Edie tenkte over dette et øyeblikk. Spørsmålet var ikke så veldig interessant, men det var det eneste han hadde stilt som kunne bidra til å føre samtalen videre, så det gikk da framover. «Det er en scene i Feet First …,» begynte hun.

«Scene?» Stemmen hans hadde fått den samme skingrende klangen som hos en brunstig rev. Det gikk opp for Edie at hun faktisk moret seg, til tross for de problematiske omstendighetene.

«Ja, i den filmen med Harold Lloyd. Det er en scene der Harold Lloyd henger fra et stillas på siden av en enorm skyskraper – det er akkurat som om han bare klamrer seg til kanten på en klippe, og vinden rister i det.»

Andy Taylor så på henne som om hun skulle være totalt sprø. «Hva i helvete? En film?»

Alle mennesker tok feil på dette punktet. Edie måtte alltid korrigere dem. «Ja, visst er det en film, men Harold Lloyd gjorde alle stuntene sine selv.»

Taylor lo, men latteren var antagelig ikke positivt ment.

«Det er helt sant,» sa hun. «Ingen dobbeltgjengere, ingen stuntmenn, ingen kameraknep, ingenting.»

Den magre qalunaaten tørket seg over pannen og ristet på hodet. Etter dette sa han ikke noe på en stund. Tiden gikk. Hylingen fra vinden var blitt helt ulidelig. Taylor begynte å fikle nervøst.

«Pleier ikke sånne som dere å fortelle historier når det blir slik som dette, om dyrene og forfedrene deres og alt det der?» Sånne som dere. Det er jaggu drøyt, tenkte Edie. En av oss som sitter her, har betalt for å være «sånne som dere», og det er ikke meg.

«Det var det jeg nettopp gjorde,» sa hun.

«Nei, nei, jeg mener skikkelige historier, eskimodritt.»

«Aha.» En velkjent dunking brøt ut i det høyre øyet til Edie, og det ringte for ørene hennes. Da hun var liten pike, pleide bestefaren hennes å si at disse følelsene meldte seg når forfedrene beveget seg gjennom kroppen hennes. «Lytt,» hvisket han. «En av forfedrene dine ønsker å fortelle historien sin.» Hun lukket øynene, disse kullsvarte rundingene som Sammy pleide å sammenligne med solens eklipse, med øyebrynenes perfekte bue som steg som jordens krumning over den brede, flate pannen. Hun tenkte på bestemoren sin, Anna, som kom hele veien fra Quebec og traff Eliah ute på en jaktekspedisjon, og Eliah, som flyttet hele veien fra Etah i Grønland for å være sammen med henne. Tankene hennes løp til Eliahs oldefar, Welatok, som guidet hvite menn og reiste hele veien fra Baffinøya og til slutt slo seg ned i Etah. Så tenkte hun på moren sin, Maggie, som fløy ned til Iqaluit for å lete etter mannen sin, uten å finne ham, fordi han bedro henne og ikke var der.

«Hva med historiene til dine forfedre?» sa hun. «Kan ikke du begynne?»

«Hva?» Taylor så forvirret ut.

«Fortell meg om forfedrene dine.»

«Mine hva for noe?» Taylor virket nervøs, og så var det som om ansiktet hans knyttet seg, som om han forsøkte å klemme saft ut av det. «Faen heller, jeg vet ikke.» Han veivet med hånden. «Bestefaren min på morssiden kom over fra Irland. Vi går ikke inn for disse familiehistoriegreiene.»

Heftigheten i svaret hans, forakten i tonefallet, overrumplet henne. «Hvordan kan du leve på den måten, uten å vite noe om hvor du kommer fra?»

«Helt utmerket. Helt for jævlig utmerket.»

«Min tipp-tipp-tippoldefar guidet qalunaat-eventyrere.»

«Jøss, så fantastisk, da,» sa han sarkastisk. «Fin liten familiebedrift dere har gående her, generasjoner av erfaring i å la folk ligge igjen og dø midt ute i et helvetes ingenting.»

«Navnet hans var Welatok,» sa hun og overhørte mannens tone. «Han guidet en mann som het Fairfax.»

Andy Taylor skvatt. «Akkurat.» Han stakk hånden i lommen og trakk fram lommelerken. Med ett så han roligere ut. Han tok noen slurker av flaska og svingte den i luften.

«Tror du Felix kunne ha godt av litt av dette?»

«Han sover.»

Taylor stakk flaska i lommen igjen. Hun visste hvorfor han ikke bød henne noe. Inuitter, alkohol – en djevelsk kombinasjon. Hun ville ha sagt nei uansett. Hun var for lengst ferdig med å drikke.

«Gode, gamle Felix her, han vet en hel del om disse polfarerne fra gammel tid, alle heltene: Peary, Stefansson, Scott, Fairfax, Frobisher. Ganske interessante greier,» sa Taylor.

«Har han nevnt noe om Welatok?» spurte hun.

Taylor trakk på skuldrene.

«Jeg tviler på det,» sa hun. «Vi har aldri fått mye anerkjennelse.»

Wagner begynte å stønne lavt ved siden av dem. Edie tenkte på Joe, som nå kjempet seg over havisen for å nå fram til dem, og på hva slags framtid han ville ha i det som måtte være igjen av Arktis etter at utbyggerne og mineralleterne og eventyrerne hadde gjort seg ferdig med det. Det var grådighet, hun visste det, selv om hun aldri hadde kjent til det selv. Nå ja, grådighet etter kjærlighet kanskje, etter sex, for den saks skyld, men etter ting – aldri. Edie hadde den samme oppfatningen som de fleste andre inuitter. Du eide tilstrekkelig, du jaktet tilstrekkelig, du spiste tilstrekkelig, og du etterlot deg tilstrekkelig til at barn og barnebarn kunne ha respekt for deg. Det handlet ikke om overskudd. Det handlet om det som var nødvendig.

En stund senere fornemmet Edie at Bonehead begynte å røre på seg og skrape rundt inne i hundehuset av is. Andy Taylor hadde sovnet. Wagner var stille, men han pustet. Hun slengte på seg selskinnsparkasen og krabbet ut gjennom inngangstunnelen. Utenfor var luften full av iskrystaller og frostrøyk, og vinden brølte som en såret bjørn. Edie lirket seg rundt snøhulen, tok fram snøkniven og skar et hull i hundehuset til Bonehead. Hunden braste ut av innesperringen i en dusj av snøfnugg, hilste kort på henne og stormet inn i halvmørket for å møte Joe.

Hun krabbet inn i snøhulen igjen og vekket Taylor for å fortelle ham at Joe var på vei. Ingen av dem hørte snøscooteren før den allerede var helt tett innpå. Like etter kom Joe selv til syne i inngangen til hulen.

«Hva skjedde?» Før noen rakk å svare, krabbet Joe bort til den sårede mannen. Han tok av seg hanskene, presset peke- og langfingeren på høyre hånd mot Wagners hals og telte pulsslagene i halsarterien. Han tok fram en blå klinikerjournal fra ryggsekken og noterte noe.

Edie løftet hånden og holdt opp tommelen mot ham, men Joe bare trakk på skuldrene. Hun betraktet ham mens han undersøkte såret, og følte den velkjente bølgen av stolthet over gutten.

«Hvor mye blod har han mistet?»

«Mye, kanskje mer enn en liter.»

Joe snudde seg mot ryggsekken sin, fant fram noen antibakterielle våtservietter og begynte å vaske hendene sine. Fem minutter senere var Felix Wagner satt på intravenøs saltløsning, tilsatt kodein mot smerten. Situasjonen var temmelig alvorlig, forklarte Joe. Den sårede mannen var nå i fullt hypovolemisk sjokk. Muligheten for at han skulle overleve, kom an på hvor omfattende sjokket var, og det kunne ikke fastslås før han var kommet på sykehus. Hvis sjokket var alvorlig nok, ville det medføre nyresvikt, og deretter ville organene gradvis slutte å fungere, ett for ett. Det kunne ta noen få timer eller så lang tid som en uke, men med mindre Wagner var ekstremt heldig, ville utfallet bli det samme.

«Vi trenger det flyet, Sammy.» Edie snakket i satellittelefonen igjen.

«Vi blir fremdeles mørbanket her.»

«Kan du få Thule på banen?» Det var mye å be om. Den amerikanske luftbasen tvers over vannet i Grønland hadde større fly, bygget slik at de kunne stå imot arktiske forhold bedre enn Twin Otterne i Autisaq. De var som regel ikke villige til å gripe inn i noe de anså for å være kanadiske problemer, bortsett fra hvis det dreide seg om et utbrudd av tuberkulose eller meslinger eller en annen smittsom sykdom, men Wagner var en av dem, en amerikaner.

Da svaret kom noen øyeblikk senere, var det bare så vidt hun hørte det, så hun ba Sammy om å gjenta det, men så mistet hun plutselig forbindelsen. Etter noen minutters ventetid ringte telefonen. Denne gangen var linjen dårlig, men Edie kunne så vidt skjelne en mannsstemme gjennom sprakingen, noe om siktbarhet.

«Hør her, Sammy.» Hun måtte rope for å overdøve ulingen av vinden. «Hva med Thule?» Men telefonen var allerede død.

«Flyr de?» Joe så forhåpningsfull ut.

Taylor åpnet munnen for å si noe.

«Hold munn.» Edie løftet hånden. «Bare hold munn.»

De drakk resten av teen i termosene og ventet. Det blåste fremdeles, men vinden hadde slått om i nordvest og begynte å spakne litt. En liten stund senere begynte Bonehead å skrape rundt og bjeffe. Edie la øret mot bakken og fanget opp vibrasjonene fra en motor. Martie. Det måtte være henne. Ingen andre enn tanten hennes ville være gal nok til å fly gjennom etterslepet av en snøstorm.

Før noen fikk sukk for seg, var de i gang med å laste inn pasienten, snøscooterne og utstyret i Marties Kiglatuks Otter. Martie var diger, i hvert fall etter inuittstandard, med hudfarge som en koffert som hadde gått i arv gjennom generasjoner, og en stemme like skjærende som en togkollisjon i en tegnefilm. Tilfeldigvis var hun også Edies beste venninne.

Flyet fulgte den kystfaste isen ved South Kapp og dreide vestover langs kysten av Ellesmere. Det varte ikke lenge før været hadde letnet tilstrekkelig til at Edie kunne følge med på landskapet som seilte forbi. Som alltid når hun var ute på en av de sjeldne flyturene sine, ble hun slått av i hvilken grad Arktis krympet innover i seg selv, isflak for isflak, isbre for isbre. Å være vitne til dette var som å se en elsket og aldrende pasient gradvis og ubønnhørlig gå i oppløsning. For hvert år litt mer død og forgjengelighet, og litt mindre liv. Hun lurte på om det ville være igjen noe i det hele tatt om tretten års tid, når Joe var like gammel som hun selv var nå.

De bratte klippene myknet og sank gradvis ned mot en flat strandlinje, og den nordlige delen av bosetningen i Autisaq kom til syne som en gammel tanngard, nedslitt av alder og bruk, der den klynget seg ubekvemt til den ugjestmilde strandlinjen. Joe huiet bak henne.

«Setebeltene på, folkens, vi går inn for landing,» sa Martie.

Edie kjente de vanlige dottene i ørene da de begynte nedstigningen, og deretter, dempet, men umiskjennelig, lyden av Joes stemme igjen. Men denne gangen lød han forskrekket, og da hun kikket seg over skulderen, så hun at det skummet rundt munnen på Felix Wagner. Øynene rullet bakover i hodet på ham, hele kroppen skalv og rykket til, og Joe signaliserte frenetisk til Andy Taylor at han måtte holde den sårede mannen i ro mens Joe fylte en sprøyte. Tiden sto stille og slo knute på seg. Edie var seg bevisst at flyet stupte bratt nedover, og hørte en masse bruddstykker av utrop og instruksjoner som ble bjeffet fram. Hun forsøkte å løsne setebeltet for å hjelpe til, men klarte ikke å få ordentlig tak i det. Bak henne pumpet Joe på mannens hjerte og blåste inn i munnen på ham, og flyet kastet på seg og dykket ned mot landingsbanen. Plutselig ropte Martie: «Setebelter på nå, folkens. Tuarvirit! Fort!» Og de to mennene falt vekk fra Felix Wagner som gamle kronblader.

Noen sekunder senere signaliserte den velkjente skrensen og gnissingen av dekkene mot grus at de var nede, og da Edie svingte seg rundt, så hun armen til Felix Wagner gli fram under ullteppet.

Martie takset til enden av rullebanen og slo av motoren.

«Hvordan går det?»

«Til helvete,» sa Joe. Han var ute av setet og lå på kne ved siden av liket av Felix Wagner, helt knust. «Qalunaaten døde nettopp.»

«Iquq, faen.» Martie så ut av vinduet på velkomstkomiteen, bestående av Sammy Inukpuk og broren hans, Simeonie, ordføreren i Autisaq, som kom mot dem.

«Jeg får vel gå og fortelle den gode nyheten, da.»

Hun åpnet døren ved førersetet i flyet og klatret ned på rullebanen. Etter et øyeblikks diskusjon signaliserte Martie at noen skulle åpne hoveddøren og slippe ned trappen, og Sammy og Simeonie kom om bord.

Simeonie var mer slu og beregnende enn broren. Han snudde seg mot Edie.

«Forstår den tynne qalunaaten inuktitut?»

Andy Taylor svarte ikke.

«Jeg skulle tro at det er svar nok,» sa Edie. Hun likte ikke Simeonie. Det hadde hun aldri gjort, ikke engang da han var svogeren hennes.

«Hadde han noe med dette å gjøre?»

Edie så at hjernen hans allerede arbeidet for fullt, kokte sammen en historie, innarbeidet sakens fakta i den versjonen av sannheten som Simeonie Inukpuk fant det best å servere.

Hun gjennomgikk i hodet alt som hadde skjedd. Andy Taylor hadde to rifler med seg, en Remington Model 700 og en Weatherby Magnum. Felix Wagner hadde insistert på tre: en remington, en 30–60 springfield og en winchester, mest sannsynlig en 308. Begge mennene hadde avfyrt remingtonene om morgen under en feilslått harejakt, men ikke siden. Hun vurderte kort muligheten for at Felix Wagner hadde skutt seg selv, men ut fra sårets plassering forekom det så usannsynlig at det knapt var verdt å bruke tankeenergi på. Så var det det store sikksakkmønstrede fotavtrykket med isbjørnen i midten. Plutselig vokste det fram en teori.

Edie sa på inuktitut: «Slik jeg ser det, var det noen som var ute på jakt og forvekslet Wagner med et stykke vilt og skjøt ham.» Jegeren var antagelig på vei tilbake til Autisaq eller en av de andre bosetningene akkurat nå. Antagelig kom han til å ligge lavt noen dager før han tilsto. Det hadde skjedd før, qalunaat hadde underskrevet et frikjennelsesdokument som fritok samfunnet for ansvar i tilfelle det skulle inntreffe en ulykke. Det var uheldig, men ikke katastrofalt. Medlemmene av eldrerådet ville trekke på skuldrene, ayaynuaq, det var ikke noe å gjøre med det, Wagners familie ville få utbetalt en klekkelig forsikringssum, og hele episoden ville bli glemt. Arktis var fullt av farer. Hun hadde forsikret seg om at Felix Wagner forsto det.

Simeonie hostet og kastet et blikk på Taylor for å være helt sikker på at mannen ikke fulgte med i samtalen. Så rettet han seg opp i sin fulle høyde og sa: «Grubling er en hvit manns sykdom. Ta med deg den andre qalunaaten tilbake til hotellet, og sørg for at han har alt han trenger.»

Hun nikket.

«Én ting – han har ikke noen satellittelefon, har han vel?»

Edie ristet på hodet.

«Det er bra, ikke la ham ringe til noen, da.» Han snudde seg mot Andy Taylor: «Vi beklager sterkt denne ulykken, Mr. Taylor. Vi må be deg om ikke å reise herfra før vi har foretatt noen undersøkelser. Det er ikke så mye det er snakk om, bare noen detaljer, egentlig.»

Andy Taylor blunket forståelsesfullt.

Joe bøyde seg fram og sa med lav stemme: «Ingenting av dette er Edies feil, onkel.»

Inukpuk ignorerte ham og slo over til inuktitut igjen: «Det vil bli avholdt et møte i eldrerådet i morgen for å avgjøre hvordan vi skal håndtere dette,» sa han idet han gikk ut av flyet og ned på landingsbanen. Det var noe truende i tonefallet hans.

Joe ristet på hodet. «Aitiathlimaqtsi arit.» Faen ta deg også.

Andy Taylor viste ingen interesse for å ringe til noen da han kom tilbake til hotellet. Han ville bare ta seg en dusj og hvile. En mann som ikke er vant til døden, tenkte Edie da hun så ham slepe oppakningen bortover korridoren på vei til rommet, som lå på baksiden av bygningen. Det slo henne at hun burde gå hjem og vente på Joe. Hun hadde vært plaget av bange anelser, en fornemmelse av at hun og Joe på en eller annen måte var i ferd med å bli trukket inn i noe. Det var ingenting hun kunne sette fingeren på ennå, men hun likte ikke den måten Simeonie Inukpuk hadde snakket på. Hun stolte aldri noe særlig på den mannen, selv ikke da hun var i familie med ham. Stolte enda mindre på ham nå.

Hun ventet nede i første etasje på hotellet til hun hørte lyden av snorkingen til Taylor, og så dro hun hjem. I samme øyeblikk som hun nådde trappene opp til vindfanget, visste hun at Joe allerede var der inne og ventet på henne. Huset våknet gradvis til live når Joe var der, på samme måte som en forfrossen rype kom til seg selv igjen litt etter litt når den ble plassert ved siden av radiatoren. Hun åpnet døren, dro av seg støvlene og yttertøyet i vindfanget og gikk inn.

Joe satt i sofaen og så på en film. Charlie Chaplin lekte bordballett med to gafler stukket ned i hvert sitt rundstykke. Hun sank ned ved siden av stesønnen og strøk ham over håret.

«Jeg kan ikke la være å tenke at dette er min feil, Kigga.»

«Er du sprø? Ingen kommer til å bebreide deg, Joe, ikke et sekund. Og hvis de gjør det, skal de få med meg å gjøre.» På fjernsynet fortsatte Charlie Chaplin å virvle rundstykkene inn i piruetter og pas de bourées. «Dette var en ulykke. En eller annen fra Autisaq, eller kanskje fra en av de andre bosetningene. Kanskje så han ikke klart, kanskje hadde han drukket litt. Sånt hender.»

«Tror du det?» sa Joe.

«Helt sikkert,» sa hun. «Det ordner seg, bare vent og se.»

Rundstykkeballerinaen bukket, og Edie slo av spilleren. Et øyeblikks beklagelse passerte mellom dem.

«Problemet er bare at en mann er død, Kigga,» sa Joe.

Hun så på ham, skamfull over sitt eget flyktige svik mot prinsippene. Hun var aldri et bedre menneske enn når hun var sammen med ham, det sørget han for.