Tomm Kristiansen

Cape Town

I regnbuens tid

Tomm Kristiansen

Cape Town

I regnbuens tid

Forord

Det var den ruvende, men kortvokste erkebiskopen som fant ordene alle lette etter. De kom fra Desmond Tutu. I begeistring over at apartheid var over og folket sto sammen i de lange køene foran valglokalene i 1994, utbrøt han: «This is the rainbow people of God!»

For det var fargene som hadde splittet landet og folket, kulørene var blitt til rasisme og undertrykkelse. Det var der de dype konfliktene lå. Tilslutt ga de hvite opp raseskillepolitikken, og det som før skilte ble nå det som samlet. Fargene var ikke lenger konflikt, men mangfold. Vi så det, alle som var der på den tiden. Det fargerike fellesskap, det sprakende Sør-Afrika.

Det er derfor denne boken er blitt til. Siden 1990 har jeg jevnlig gjestet selveste moderbyen, Cape Town. Besøkt og bodd her, vendt tilbake i glede og forundring. Du kjenner det idet flydøren går opp, og frisk, salt sjøluft strømmer inn. Så ser du fjellene, kjenner den milde temperaturen, og så ser du fargene. Svarte og hvite, fargede og indere, kristne og muslimer jobber nå sammen på flyplasser og hoteller, i butikker og foreninger, gatelangs og på scener. De gjorde ikke det før. Det var forbudt. Her ligger Bo-Kaap, hvor husene klynger seg til hverandre og har hver sine sterke farger. Kvinnene som kler seg i storblomstrete kjoler, og menn med skjorter i signalrødt eller irrgrønt. Ja, selv musikken er fargerik, og så er blomsterprakten på fjellets blomster og i parkenes bed. Måltidene, tallerkener hvor salatene er overdrysset av velsmakende blomster.

Det var her rasismen ble til, fra den dag den første hollender lot ankeret falle i 1652, og det var her regnbuenasjonen ble til da Nelson Mandela gikk ut av fengselsporten og fire år senere steg opp på parlamentets talerstol som landets første svarte president.

Landets historie er blitt til i Cape Towns gater og i byens hus. Du kan gå gjennom gatene uten å ane hvilke historier de gjemmer, hvilke hemmeligheter som finnes bak dører og porter. Gjennom årene har det slitte bykartet mitt fått sjel. Jeg har hørt historiene og lest bøkene om hva som hendte, hvordan Norge spilte en bemerkelsesverdig rolle i kampen mot apartheid, nettopp her. Slavenes kamp, og hvor de levde. District Six hvor capejazzen ble til, og hvor er den nå?

Det er utgitt fremragende guidebøker for Cape Town og byens distrikter. Denne bok erstatter ikke dem. Jeg vil heller fortelle historien og alle historiene for at flere skal se hvorfor byen er blitt som den er, og hva som skjuler seg av ånd og politikk, lidelse og kamp, liv og røre, toner og rytmer. Jeg har vært her nok til å ha hørt både røverhistoriene og beretninger som griper deg om hjertet.

Derfor er det ikke restauranter, shoppingsentre og barer jeg inviterer til. Dem finner du selv. Jeg er her for å fortelle det du ikke ser.

Tomm Kristiansen

Oslo, 17. august 2011

Hekken

Innerst i kroken, på vei sørover fra byen, strekker den grønne vegetasjonen seg helt til fjellsidene. Vakrere blir det ikke, for her ligger Kirstenbosch botaniske hage. Den har bare stedegne planter og blomster, i motsetning til resten av Cape. De europeiske okkupantene plantet hjemlige trær fra de først ankom i 1652. Jan van Riebeeck var den første europeer som bosatte seg her, og nå står jeg foran hekken hans. Den er ingen pryd, kun et forvokst kjerr av bitre mandeltrær. Den går rett gjennom hagen, på tvers, og var opprinnelig mer enn tretti kilometer lang. Hvorfor plantet han en hekk midt i den bushen det den gang må ha vært?

Van Riebeeck hadde problemer med de svarte fra første dag. Da han ankom, ankret han opp sine tre skip nede i Taffelbukta. Etter hvert trakk han seg bort fra sentrum, og bygde et staselig hus i Constantia, som forstaden siden ble hetende. De svarte var overalt, og de stjal. De visste ikke forskjell på ditt og mitt. Han var kommet på vegne av det hollandske Ostindiakompaniet for å anlegge en forsyningsstasjon. Her skulle skip få ferskt vann, grønnsaker og kjøtt til reisen mot Orienten, eller hjem. Skjørbuken kunne lett ta knekken på halvparten av et mannskap. Det var en sikker forretningsidé å selge ferske varer der kursen rundt Afrika vender. Van Riebeeck drev sine hager og handlet med de innfødte. Men han skjønte ikke hva de sa, og de var ikke sikre på hvorfor han var kommet.

Hva enhver khoikhoi visste var at ingen kunne eie jorda, den tilhørte alle. Du kunne bruke den, bygge ei hytte på den, sette opp gjerde for buskapen, men eie? Plutselig eide de hvite alt, fra sjøen og opp bakkene mot fjellene. Innover slettene, der flyplassen ligger, og enda lenger, der de dyrket noen busker det etter hvert ble druer og drikke av.

Van Riebeeck løste sitt negerproblem ved å anlegge en hekk med seg selv og sine på oversiden, og de svarte nedenfor. Slik ble apartheid til. Ordet er hollandsk og betyr adskillelse. Vi kjenner det fra engelsk, også: apart. Det var hekken som var skillet, og tegnet på forskjell. Den vokste siden inn i hodet på en hel nasjon, som plasserte folk foran og bak gjerder, murer og mentale grenser. Apartheid er avskaffet og fordømt som en forbrytelse mot menneskeheten, men rasetenkningen sitter fortsatt. Den som forteller en historie legger alltid til hvilke raser aktørene har. Ubevisst plasseres forventningen til andre mennesker etter hvor mørkt pigmentet er.

Det står en benk under skiltet, «VAN RIEBEECK’S HEDGE». Det ville vært en skammens hekk i andre land, men her er den et kjært minne fra den gang en tilreisende gjorde kapphalvøya til et stykke Holland. Det var de hvite som laget hagen, selv om det bare var svarte som plantet og drev med kroppsarbeid. Men la den nå for all del bli stående. Det etter hvert ustelte og intrikate kjerret gir i det minste skygge.

Gjennom hagen går stier oppover og bortover. Det lukter godt av krydderplantene. Langs veien står et skilt til noe som kan ligne en kjøkkenhage. Urter, dette er medisinmannens apotek. Her er planter og krydder som tar knekken på adskillige sykdommer vi andre kurerer med kjemiske piller. Oppover i lia ligger tepper av lyng, store som busker. Fynbo, det er et gammelhollandsk ord for «fin busk». Det var et prosaisk språk.

Van Riebeeck hadde fått klar beskjed: Han skulle handle med de svarte, ikke ligge med dem og bestemt ikke ta dem som slaver. De skulle ikke overta denne tippen av Afrika, bare kjøpe og selge varer, holde skipsfarten i gang.

Van Riebeeck ble der i ti år. Han lærte aldri språket deres, han ble aldri venn med noen innfødte. Han skjønte dem heller ikke, og oppfattet dem som barbariske halvmennesker. De luktet heller ikke godt. De fleste av hans menn rygget tilbake for disse svarte. De hadde aldri sett en neger. Hottentotter, ble de kalt. Det var hva de oppfattet av ordet «khoi-khoi». Og de kortvokste av san-folket, disse fantastiske jegerne med pil og bue, var vel ikke noe annet enn … buskmenn? Det ble deres navn. Selv så de seg som kulturelt og intellektuelt overlegne. Men få av de tilreisende kunne knapt mer enn å stave.

De ble 160 ansatte på handelsstasjonen. De jobbet som gartnere, vakter, sekretærer, forretningsførere, ryttere og mekanikere. Van Riebeeck hadde anlagt en grønnsakshage i stor stil, i bakken opp mot Taffelberget, Company’s Garden, den ligger der ennå. Han trengte ikke mer enn ett hundre mann til grønnsaker, handel og skipskontroll. Så ble tidene vanskeligere og han måtte si opp seksti. Han gjorde dem til «friborgere» og ga hver av dem land ved Liesbeeck-elva, like nedenfor der Groote Shuure-sykehuset ligger, på vei mot flyplassen.

Hadde van Riebeeck lyttet til khoikhoiene, og hatt en smule respekt for dem, ville han ikke gjort det. Jorda langs Liesbeeck var deres land. Det var der khoikhoiene dyrket, det var det de levde av. Han skapte altså en helt unødvendig svart-hvit landkonflikt i Afrika. Friborgerne kunne fått jord et annet sted, for eksempel lenger mot øst, nærmere fjellene. Det viktigste er likevel at van Riebeeck la til side forutsetningen for sin forretning: At man ikke skulle etablere seg. Nå gjorde han dem til bønder, boere, og dermed startet den ulykksalige koloniseringen av det som siden skal bli til Sør-Afrika. Hjemme gikk ryktene om det gode liv i Afrika, og nye hollendere tok med sine familier for å bli eksotiske bønder. Noen var fattige, andre hadde større planer. Og noen hadde kreditorer, gravide kvinner eller ugjerninger å løpe fra. Fire måneder i sjøen og deretter noen dager bakpå ei oksekjerre. Ikke til Liesbeeckelva, for der var det fullt. Nå gikk sporene innover mot Drakensteinfjellene.

Boerne kom til Kapp før opplysningstiden, de kjente ikke til dens humanistiske ideer. Fornuften hadde seiret over overtroen i Europa. Der snakket de om frihet, fremskritt og individets ukrenkelighet. Rasjonelle valg til samfunnets beste, det går en sti fra denne tid og helt frem til FNs menneskerettighetserklæring av 1948. Men den stien gikk ikke boerne på. På gården under fjellene satt far og stavet seg gjennom Statsbibelen friborgerne fikk med seg som gave fra van Riebeeck. Far var Gud, dommer og bøddel. Og når lystene strømmet på, bendte han slavekvinnene over benken og ga dermed sitt bidrag til regnbuenasjonen: De svarte kvinnene fikk plutselig brune barn. Rasekategorien «farget» ble skapt av voldtekter og av slaveri.

Jo flere friborgere, jo færre khoikhoier. De ble fordrevet til innlandet. Hvor skulle de få sitt kjøtt fra nå? Før kunne handelsstasjonen kjøpe det nede ved Liesbeeckelva. Khoikhoiene oppga etter hvert sitt dyrehold og så seg om etter en annen mulighet. De ble ansatt av boerne.

I sørafrikansk historieundervisning begynner det med Jan van Riebeeck. Alt før den tiden er et avsnitt om funnene ved Sterkfontein i Transvaal som viser at forløperne til det moderne menneske så dagens lys for 3,5 millioner år siden. Der finnes utgravninger av redskaper fra tidlig steinalder. Et skjelett som er 115 000 år gammelt viser et menneske slik vi kjenner det. Klippemalerier er fra 40 000 før Kristus. De holdt husdyr og dyrket jorda på Jesu tid. De kunne utvinne og bruke jern. Rundt år 110 e.Kr. drev de handel med skip langs kysten, og brakte hjem varer fra Kina, India og Egypt. De anla Afrikas første by i Limpopo på tolvhundretallet. Nei, det var ikke «tomt» der hollenderne kom. Det stemte ikke at landet var «ledig».

124 år etter at van Riebeeck dro hjem, rundet fire britiske krigsskip Kapp det gode håp og seilte inn False Bay. De skulle sikre, het det formelt, at Kapprovinsen ikke falt i franske hender. Napoleon var løs. Forretningen hadde gått nedover, det var korrupsjon og maktkamp. Moralen var lav. Britene og handelskompaniet forhandlet om en avtale, men det tok bare noen dager før de ladet kanonene, og slaget ved Muizenberg i 1795 kunne begynne. Britene vant, men de skjønte fort at ett slag i bukta ikke var nok til å ta et land. De måtte erobre det, med mer enn noen marinesoldater. De måtte befolke Kapp. Derfor kom det flere skip, fulle av eventyrlystne, fattige familier. De skulle bli bønder, de var lovet en startkapital av dronningen, de skulle være brikker i den storslagne strategien for å legge verden under seg. Union Jack skulle vaie over alle kontinenter. Ingenlunde skulle sola gå ned i det imperium dronning Victoria drømte om.

Britene kom, men jorda var opptatt. De fikk seg tildelt noen mål jord, langt mindre enn hva man kunne fø en familie med. De ga opp drømmen om landbruket og gikk tilbake til gamle kunster som skomakere, bøkkere, pengevekslere og handelsmenn. De skapte byen Cape Town, de visste hvordan man skulle drive et samfunn, de hadde dessuten sett begynnelsen av industrialismen, liberalismen, demokratiet og den offentlige debatt.

Boerne så hvordan by-britene overtok og styrte. De følte seg satt til side. Khoikhoiene ble fortrengt. Etter hvert opptok britene også landet der sanfolket drev sin jakt. Det var ikke plass til dem alle. Sanfolket, som egentlig skulle jakte, fant det enklere å stjele kveg fra de fastboende khoikhoier og boere. Stemningen var så anstrengt at friborgerne etablerte «kommandoer». Det var rene krigerbander som, mot slutten av syttenhundretallet, dro ut for å utrydde det tjuvaktige sanfolket. Det klarte de. Og khoikhoiene gikk samme vei. «Hottentottene» var en utrydningstruet art, som sanfolket. Det var til slutt en koppeepidemi, brakt hit fra Europa, som gjorde ende på slektens gang.

Det ble trangt i byen, også. Til slutt samlet boerne seg til Det store trekket. I 1836 fylte 7000 av dem sine oksevogner med alt de hadde og dro østover. De anla små republikker og etablerte seg helt over til Natal. Men de sloss seg frem. Det tomme landet var slett ikke uten mennesker.

Det ble ikke fred av at boerne dro, for britene hadde arvet alle lokale konflikter. Utover khoikhoier og sanfolket var xhosaene det dominerende folkeslaget. Men heller ikke de hadde annet enn pil og bue. Selv om pilene bar gift, var de ikke sterkere enn friborgernes krutt. Briter og xhosaer levde i spente motsetningsforhold, og de sloss på overtid. Etter hvert ble xhosaene sin egen verste fiende, og en dokumentert ekstraordinær hendelse er nøkkelen til å forstå det som siden hendte.

I 1854 spredte det seg en sykdom blant kveget til xhosaene. Den omfattende kvegdøden var et resultat av heksekunst, trodde de selv, men det var enklere enn som så. De var blitt smittet av sykdommen blant boernes kveg. Men det visste ikke medisinmannen, som i tillegg var ansett som magiker og trollmann.

To år etter utbruddet, mens kveg stadig omkom, gikk tenåringsjenta Nongqawuse en dag til en dam i nærheten av Gxarha-elva for å hente vann. Der møtte hun åndene til tre av sine forfedre. De fortalte henne at alt kveget måtte slaktes og alle avlinger brennes. Og når det var gjort, sa de, skulle alle døde xhosa komme tilbake til livet og hjelpe til med å kaste ut de hvite. De skulle også bringe med seg kveg fra dødsriket. Nongqawuse hørte overnaturlige lyder der åndenes stemme hadde kommet fra. Det var som om noen vasset over bekken, men hun så ingen.

Hun fortalte historien til sin onkel, som gikk videre til høvdingen, Sarhili.

Lenge grunnet høvdingen på dette varselet, gitt til ei ung jente. Han hadde hørt hva hun hadde sagt, og hvordan hennes onkel hadde tolket det magiske møtet ved dammen. Han trodde jenta måtte være en profetinne. Det var derfor han ga folket beskjed om å følge forfedrenes befaling. På en gitt dag skulle alt fe slaktes, alt såkorn brennes. Og det ble gjort. De feteste okser, 400 000 i tallet, segnet om. Kornet brant, og snart skulle de døde komme over jordene med ennå bedre kveg, jordene ville bugne og avlingene stå klare for innhøsting. Sykdommen skulle forsvinne, og vakker ungdom skulle stå der, mens hvite og vantro menn skulle forsvinne.

Ikke alle trodde på profetien, men de fulgte rådet, om enn ikke for annet så for å knekke de hvite inntrengerne. Så kom dagen da miraklet skulle skje, den 18. februar 1857. Sola skulle bli rød. Det var den da også alltid idet den kom opp over åsen. Og sola gikk ned, men intet skjedde. Kanskje det var feil dag? I fortvilelse valgte de en ny, mens jorda fortsatt lå brakk og de store nybygde kraalene, innhegningene, var tomme for dyr.

Så kom sulten. De var uten mat, og massedøden satte inn. De hvite kolonistene forsøkte å hjelpe, men nøden var for overveldende. Noen slo i hjel egne barn, og spiste dem. Folketallet blant xhosaene sank fra 105 000 til 27 000. Blant de overlevende var Nongqawuse. Hva hun gjorde for å holde seg i live er ikke kjent. Britene utnyttet situasjonen for alt den var verdt. Guvernør Sir George arresterte henne, anklaget for å ha ført død over stammen. De plasserte xhosaprofetinnen på Robben Island. Hun ble rodd ut fra Taffelbukta, ikke langt fra der van Riebeecks hage ligger og fiskerne bøtte sine garn. Og så kunne britene overta xhosaenes jord.

Ikke lenge etter ankom en ynkelig britisk tenåring Durban, på den andre siden av landet. Han var astmatisk og svak og hadde fått hjerteinfarkt allerede som fjortenåring. Cecil John Rhodes var sønn av en engelsk prest og nevø av en rik tante som betalte regningene. Svak helse og vilje av stål. Han dro til diamantgruvene i Kimberley som attenåring og kunne telle opp sin første formue året etter. Da Rhodes var 35, var han verdens rikeste mann og eneeier av diamantkonglomeratet de Beers. Selskapet råder i dag over 40 prosent av verdens diamantomsetning med virksomhet i 25 land. Den som har sett filmen Blood Diamonds og hørt om Charles Taylor, vet hvor grensene ikke skal gå.

Rhodes gikk inn i politikken og søkte sin makt i Kapp-provinsen. Samtidig eide han de viktigste virksomhetene. Han ville ha mer, det var trolig gull lenger nord. Rhodes sendte sin venn, doktor Leander Starr Jameson, til å diskutere et samarbeid med høvding Lobengula i Matabeleland. Han var en mektig konge med tjue koner. Han var 40 år og veide 120 kilo. Mange briter hadde vært hos ham allerede for å gjøre avtale om å grave etter gull, men Rhodes’ utsending, doktoren, hadde større troverdighet enn dem. Han hadde møtt høvdingen før: Legen hadde behandlet ham for forgiftning. Derfor inngikk han en avtale på Rhodes’ vegne. Høvdingen skulle få både penger og våpen. Til gjengjeld skulle de av Rhodes’ folk som kom dit, bli å anse som borgere av Matabeleland. Det var der trikset lå. Alle settlerne som kom ble etter hvert så mektige at de overtok hele området, etter hvert hele landet. Han kalte det opp etter seg selv, Rhodesia, men i dag kjenner vi det bedre som Zambia og Zimbabwe. Cecil John Rhodes, som på denne tiden ble statsminister i Kapp, eide to land i Afrika, ved siden av jobb.

Den vidløftige legen oppga sin praksis etter dette, og jobbet fulltid for Rhodes. Statsminister Rhodes irriterte seg over at de andre hvite, de som dro østover, underveis hadde etablert boerstaten Transvaal. Han ville ha full kontroll, også der. Det var i Transvaal gullgruvene lå. Dr. Jameson samlet en privat hær for å begå et kupp og overta republikken. Den var for øvrig ledet av Transvaals president Paul Kruger, en annen av hans klienter. Den 29. desember 1895 sto han bare tre mil fra målet, Johannesburg. Men boerhæren slo tilbake, og legen ble tatt. Felttoget var en fiasko, til dels en skandale. Det var Rhodes’ personlige krig, ikke Kapprovinsens. Han måtte gå av som statsminister.

Men han var ikke slått ut. Rhodes eide alle diamantgruvene. Han la under seg store områder for dyrking og eksport av frukt. Han hadde dessuten en beundrerinne i den lille dronningen på Buckhingham Palace 10 000 kilometer unna. Hun hadde sin drøm om å erobre verden, og Rhodes visste hvordan det skulle gjøres.

Når du står ved jernbanestasjonen i Cape Town, og går om bord i toget til Johannesburg, er det disse skinnene som røper Rhodes’ imperialistiske sjel og stormannsgalskap. Fra denne perrongen går toget som ikke skulle stanse før det kom til Middelhavet. Cape-Cairo. Denne jernbanedrøm skulle gi britene kontroll over all utvinning av råvarer fra Afrika, og samtidig befeste britenes herredømme. Jeg har tatt det toget så langt det går. Du kommer før eller siden til Victoria Falls i Zimbabwe; landet som han eide. Over brua og inn i Zambia, som han også eide. Veien går videre med toget til Tanzania langs jernbanelinjer kineserne har bygd. Etter en kort busstur til Mombasa i Kenya havner man på toget til Nairobi og videre til Kampala i Uganda. Krig i Sudan har ødelagt forbindelsen videre til sporet langs Nilen og veien til Kairo.

Rhodes rakk aldri å fylle femti. Helsa sviktet storrøykeren og ungkaren. Det var ingen til å arve ham, heller, så pengene gikk til et gigantfond for ungdom. Det har sikret adskillige afrikanere utdanning og fremtid. Han var en imperialist og – etter vår standard – rasist, men hadde noen visjoner som rakk lengre enn det daglige inntak av gin & tonic. Og i konkurranse om anseelse blant svarte, hadde han bare ytterliggående boere å bli sammenlignet mot.

En statue av ham er reist, midt i van Riebeecks kjøkkenhage. Grønnsakene er borte, men ett av hans pæretrær blomstrer fortsatt. Nå heter hagen Company’s Garden, og her står den britiske imperialisten støtt på sin sokkel. Han står her på ren trass. Han peker mot nord, Rhodes, og på plaketten står det: «Baklandet er den veien.» Det skulle erobres, og han skulle gjøre det med egne hender. I dronning Victorias navn, og sitt eget, herfra til Kairo.

Barn elsker parken på grunn av alle ekornene som skal mates. Men hvor kommer de fra? Av alt Cecil John Rhodes rakk å gjøre i sitt 49 årige liv, var også import av ekorn. Man skulle tro de hadde tilgang på passende lokale dyr, men Rhodes mintes de londonske parker, og ville ha det sånn i Afrika, også.

Rhodes bygde seg en praktvilla i Newlands. Den er nå residens for Sør-Afrikas president. Like ovenfor palasset, gjennom parken, over veien og opp i lia mot Devil’s Peak, fikk han bygd seg et minnesmerke, en etterligning av et gresk tempel. Det ble tegnet av imperiets fremste arkitekt, Sir Herbert Baker, for sikkerhets skyld. Men det var ikke der han skulle begraves. Han fikk hugget ut passe stor plass i fjellet ved Matopos nasjonalpark i datidens Rhodesia. Der ligger han under en lem av jern.

Han deltok ikke i boerkrigen, men den angikk ham på alle tenkelige vis. De britiske provinsene Kapp og Natal ville ha herredømme over gull- og diamantgruvene i Transvaal, som boerne holdt. Den andre, og avgjørende, boerkrigen startet i 1898 og varte i tre år. For britenes vedkommende startet den i Cape Town, og det var herfra de ledet sine tropper, langt borte. Generalene ankom Taffelbukta med krigsskip, og ble fraktet opp alleen gjennom Company’s Garden og mellom de enorme søylene i oppkjøringen til Mount Nelson Hotel. Det legendariske hotellet hadde blitt åpnet bare noen måneder før krigen begynte. De bukkende menn ved inngangen var på plass, den gang som nå. De kunne glede generalene med at det var det eneste hotell i Sør-Afrika med rennende varmt og kaldt vann. Den første som presenterte seg ved resepsjonen var feltmarskalk Lord Roberts.

Han var født i India, imperiets juvel. og hadde deltatt i felttoget i Abyssinia i 1867. Slaget i Abyssinia, dagens Etiopia. ble forårsaket av at dronning Victoria ikke hadde besvart et spyttslikkende brev fra keiser Tewodros II. Han tok derfor en rekke briter til fange. Dronningen sendte 12 000 soldater for å befri sine landsmenn. Lord Roberts var en av dem som ledet felttoget. Han hadde altså vært i Afrika før, men dette var større. Han ventet på en halv million soldater fra De britiske øyer og fra de britiske kolonier for å nedkjempe boerne. Den gjennom dekorerte Lord Roberts fikk nok den største suiten.

Hans nestkommanderende Herbert Kitchner bodde ikke stort dårligere. Han hadde utkjempet det avgjørende slaget om Khartoum, den sudanske byen som Madhi Mohammad Ahmad, den messianske muslimske hærfører, hadde inntatt. Madhi var død og begravd da Kitchner kom, og vant. Men han spadde opp liket og strødde knoklene på Nilen. Madhis hodeskalle beholdt han selv. Også den nestkommanderende hadde altså vært i Afrika før. Kitchner var klar for boerkrigen, og fra Mount Nelson utviklet han sin brutalitet videre. Han ville drive boerne fra gård og grunn, og gjerde dem inn. Han skulle fylle fangeleirer med 200 000 sivile menn, kvinner og barn. Ja, han kom til å gi verden et nytt ord; konsentrasjonsleir.

I Sudan hadde Kitchner hatt med seg en ung og begavet krigsreporter fra The Morning Post, Winston Churchill. Han dukket også opp på Mount Nelson, og hotellregningen hans henger i glass og ramme på ett av toalettene. Han reiste og levde med den britiske hærledelsen og så ikke akkurat konflikten fra begge sider. Så ble han da også tatt til fange. Femti år senere fikk han Nobels litteraturpris, men ikke for historiene fra boerkrigen. Selv har jeg dekket noen kriger gjennom årene, men det har aldri ført til en innkvartering som på Mount Nelson. Snarere tvert imot.

Feltherrer kalte de seg, men slagmarken var langt unna de bonede gulv. De gikk i salonger som knapt er endret siden den gang. Da som nå, halv tre, kunne de gå ut på terrassen, om været holdt, og innta High Tea. Tradisjonen holdes vedlike, og kakebordet er lengre enn noen gang. Hotellet har sin egen te, blandet av teblader fra Kenya, Kina, India, Ceylon og roseblader fra hagen. Kanapeer med roastbeef, røkelaks og eggmajones bæres inn. Her kommer nybakte scones og søt krem, kaker av mørk sjokolade, flere meter med konfekt. Dagens gjester anstiger the afternoon tea i shorts, om enn elegante. Det gjorde ikke britene som kom hit i årene etter boerkrigen. De skiftet. De seilte heller ikke med krigsskip. De hadde booket dampskipene, the cruiseliners, som gikk fra London til imperiets ytterste flaggstang. De mest fornemme hadde bestilt lugar på babord side fra London, så de kunne få soloppgangen fra øst, og samtidig litt skygge på ettermiddagen, da heten var som verst. Port Out. Likeledes skulle de ha Starboard Home av samme grunner. Det ble forkortet til P.O.S.H. og stemplet på billetten. Det ble opprinnelsen til det moderne engelske uttrykket for fasjonabel, posh.

Britene vant krigen over boerne, men etter hvert innså begge at samfunnet hadde en verre fiende. De svarte. De godtok jobber til billigere betaling enn hvite fagforeninger aksepterte. Hvite ble gående arbeidsløse fordi svarte tok jobbene. I 1910 inngikk briter og boere et forlik hvor republikkene ble slått sammen. Det skulle ikke lenger hete Kapp-provinsen, Natal, Oranjefristaten og Transvaal. Nå het det bare Sør-Afrikaunionen. Og boerne fikk gjennomslag for kravet om at «ikke-hvite» ikke skulle ha noen politiske rettigheter. Det virket. Undertrykkelsen av svarte ble gjennomført systematisk, og de ble fordrevet fra sine småbruk til et fattig liv i byen. I 1912 holdt en gruppe svarte prester, lærere, akademikere og andre ledere et møte i Bloemfontain. De åpnet med å synge en metodistsalme. De dannet en organisasjon. Så vedtok de en kritisk uttalelse med noen beskjedne krav om lettelser for den svarte befolkningen. Slik startet frigjøringsbevegelsen African National Congress, Nelson Mandelas parti. Han ble født seks år senere. Siden ble kommunistpartiet en del av ANC, men salmen beholdt de. «Gud velsigne Afrika». Det er i dag landets nasjonalhymne.

I 1948 tar Nasjonalistene makten i parlamentsvalget. De går til urnene med et valgløfte de har tenkt å innfri: Apartheid. Hvite skal få sitt, de andre skal få sitt. De skal skilles, fysisk. Hendrik Verwoerd ble den nye statsministeren. Han var professor i sosiologi ved universitetet i Stellenbosch. Menneskene skal deles inn i fire hovedgrupper: Hvite, fargede, asiater og svarte. Det fysiske skillet skulle gjennomføres konsekvent. De svarte ble flyttet til egne rasereservater, bantustans og negerbyer. De fargede fikk sine. Disse reservatene ble gjort til «stater» med egne pass og eget statsborgerskap, ettersom du var zulu, xhosa, venda, shangaan eller sotho. Da hele landet var oppdelt, hadde de ti prosent hvite råderett over 83 prosent. Mange svarte bodde fortsatt i byene, men nå som «fremmedarbeidere». De måtte alltid bære pass. Restauranter, busser, parker, offentlige toaletter og butikker ble også delt, etter hudfarge. Noen steder hadde hvite adgang til butikken, mens svarte fikk utlevert det de skulle ha i ei luke på baksiden. Undervisningen ble også delt, ut fra den oppfatning at svarte ikke hadde intellektuell kapasitet til å gjøre annet enn fysisk grovarbeid.

Det var et krenkende liv, der svarte ble stuet sammen under helsefarlige forhold i de svarte bydelene. Lønningene var så lave at eierne ikke kunne annet enn å bli rike. Sør-Afrika ble et land hvor forskjellsbehandling ikke var et utslag av en feilslått politikk. Det var ment slik. Det var sosialt akseptert å være rasist. Derfor opprettet Ministry of Home Affairs et eget direktorat for å administrere inndelingen av rasene. Dette rasekontoret tok seg av tvilstilfeller. De hadde også skjemaer for «reklassifisering». Man kunne altså søke om å endre rase. Det siste året direktoratet laget statistikk, i 1990, ble 369 svarte godtatt som fargede, mens 573 fargede fikk innvilget søknaden om å bli hvit. Direktoratet grep selv inn mot folk som åpenbart var plassert i feil gruppe. 23 hvite ble satt ned og havnet til slutt som fargede, kinesere, indere eller malaysiere. I familien Coetzee var de seks barn. Mor var britisk, far tysk. Tre av barna fikk brune øyne, trolig på grunn av en hushjelp som en oldefar slo seg sammen med. De tre andre ble blonde og blåøyde. De tre brunøyde, herunder min kone Sharon, ble klassifisert som farget. Dermed måtte familien velge: Enten adopterer de bort de tre brunøyde eller så flytter de ut av sitt hvite boområde. Coetzee gjorde det siste. De havnet i en farget bydel med små hus og skoler med seksti elever i klassen, med nedsatt pensum. De måtte velge fem fag. Mange fikk ikke med seg verken historie eller geografi. Da Sharon gikk ut av videregående, med en glimrende eksamen, ble hun nektet adgang til universitetet. Hun kunne velge mellom å bli sykepleier eller lærer.

Slik hadde de hvite gjort buskmennenes og hottentottenes land til sitt eget. De hadde skapt et skittent hierarki, bygget på de mest grumsete ideer. Nå hadde de gjort snafset til offisiell politikk. Privilegiene dalte med pigmentet. De hvite hadde alle rettigheter, og var de eneste som kunne stemme. Under dem kom kineserne, som var nesten hvite. Så kom ulike avskygninger av fargede fra Orienten og deretter indere. De svarte havnet på bunnen. Japanere, som kanskje burde vært betraktet på linje med kinsere, fikk spesialbehandling. Siden de var høytstående forretningsfolk fra Canon, Toyota, Sony og drev med datamaskiner, burde de få bo i de hvite områdene, og ble derfor klarert som «æreshvite», honorable whites.

Til slutt skulle apartheid vise seg å bli for dyrt, det koster å holde flere samfunnssystemer sammen. Internasjonale sanksjoner hindret også landet normale handelsforbindelser og investeringer: Sør-Afrikas forskere hadde ikke kontakt med andre universiteter, internasjonale musikere kom ikke på besøk og Sør-Afrikas landslag var kastet ut av internasjonal fotball, rugby og cricket. Verden fordømte apartheid, opprørslederne fikk fredspriser og stor anerkjennelse i utlandet. Og motstanden i befolkningen økte. ANC hadde etablert sin egen militære fløy som bedrev sabotasjehandlinger mot kraftanlegg og politistasjoner. De svarte bydelene var herjet av vold, og regimets hjerterå behandling av sivile var mer enn verden kunne tåle. I 1960 ble 69 sivile skutt utenfor politistasjonen i Sharpeville hvor de brente sine pass i protest mot passlovene. I 1976 drepte politiet mer enn 700 skolebarn som demonstrerte mot at boerspråket afrikaans skule bli undervisningsspråk. Og på fangeøya Robben Island utenfor Cape Town satt hele lederskapet, de som ikke hadde rømt og gått i eksil. Noen prester og fagforeningsledere var de eneste som turde snakke.

Langs Company’s Garden ligger det tung historie rett over gjerdet. Der reiser parlamentet seg i storslagen arkitektur. En hvit staselig bygning med umiskjennelig viktoriansk preg, beskrevet som «Victorian Neo-Classic».

Det store huset med alle sine korridorer og labyrinter, kontorer og saler for debatt, gir ikke bare et inntrykk av makt. Det forteller også om demokrati, et palass skapt for diskusjoner og beslutninger. Men huset var i alle år en parodi og en løgn. Her inne satt det menn som ti prosent av befolkningen hadde valgt. Resten hadde ikke stemmerett. Dette parlamentet var derfor et anti-demokrati, forkledd som en folkevalgt forsamling. Der var her statsminister Hendrik Verwoerd på femtitallet la frem lov etter lov for å skape apartheidstaten, hvor hver rase skulle få «utvikle sin egenart, uavhengig av andre». Det var her han også ble drept i 1966, på sin plass like nedenfor talerstolen. Han skulle til å legge frem nok en lov. Det var ingen svart aktivist som tok ham. Det var et bud, en hvit mann, fast ansatt i parlamentet, den sinnsforvirrede Dimitrio Tsafendas av gresk opprinnelse. En orm gnagde i hans indre, sa han i retten. Det var ormen som hadde bedt ham stikke ned statsministeren. Blodflekkene fins fortsatt på gulvet.

Ved siden av parlamentet ligger Tuynhuys, fra gammelt av et staselig hus for Handelskompaniets gjester. Nå er huset blitt kontor for presidenten. Hagen grenser vakkert mot Company’s Garden, og det er pussig at det bare er et sprinkelgjerde som skiller oss fra presidentens hage. Det er ett av de få hus uten mur og piggtråd i denne byen. Jeg kan lett klyve over, og det står ingen med maskinpistol på innsiden. Hagen foran kontoret har bed og springvann, og der inne et sted, bak vinduene, sitter presidenten, når han er i byen. Residensen ligger i Rondebosch, ti minutter unna. Han bor i Cecil John Rhodes gamle hus, Groote Shuur. Det er kolonitid hele veien for det nyvalgte demokratiet. De bor i de gamle herskernes hus, styrer fra deres antikke kontorer og går tur i parker opprettet og drevet av Handelskompaniet, luket av slavene som kanskje var deres forfedre.

På dette kontoret satt den autoritære og grovkornede P.W. Botha, han gikk under navnet «den store krokodille». Han satt her fra 1978 til han fikk slag og ble båret ut elleve år senere, i 1989. Året før inntraff en hendelse som satte merker i landets historie. En svart limousin ble vinket inn av porten til Tuynhuys. I baksetet satt en svart mann. Det var så ekstraordinært at vaktene hadde fått beskjed fra sikkerhetstjenesten om ikke å stille noen spørsmål. Mannen i baksetet var en afrikansk statsleder på inkognito besøk. Sjåføren ba vakten være vennlig å åpne porten til den underjordiske garasjen. Statsledere kom gjerne hit med parade, rød løper og hovedinngang. Hvilken diktator var Bothas gjest?

Det var ingen statsleder, det var en kriminell. Det var fange nummer 466/64 fra Robben Island, nå overført til Victor Verster-anstalten i Paarl: Nelson Mandela hadde bedt om å få besøke presidenten. Det hadde vært mange kontakter på lavere nivå. De hadde startet dagen tidlig, Mandela og fengselsledelsen. Landets sikkerhetssjef Niel Barnard hadde selv dratt til fengslet, der Mandela nå sonet i direktørens bungalow. Politiet hadde kjøpt ny skjorte, men Barnard så at den hadde skrukker etter innpakningen. Kokken ble tilkalt og strykejernet varmet opp. De hadde kjøpt nye svarte sko, også, men uten å konsultere han som skulle bruke dem. Mandela ville ha sko uten snøring. Etter 26 år i slitte slippers hadde han glemt hvordan man knyter dem. Og dette oppdaget ikke delegasjonen før de sto på Bothas forværelse. Derfor bøyde Barnard seg ned og knyttet Mandelas sko. I det øyeblikk passerte en sekretær som kastet et storøyd blikk på selskapet. En svart mann fikk knyttet sine sko av sikkerhetssjefen selv.

Møtet var helt uten innhold. De snakket om historien, de utviste stor dannelse og høflighet. Nærmest idet audiensen er over, bemerker Mandela at han gjerne skulle sett at hans «nære medarbeider» Walter Sisulu kunne bli løslatt. Sisulu hadde vært en viktig mann i ANC, nabo med Mandela og arrestert sammen med det øvrige lederskap i 1963. Botha skulle se på det.

Jeg har siden vært i salene til Tuynhuys. De er som alle andre lokaler for fornemme mottakelser. Et glass vin i hånden og noe småsnacks fra kelnerne. På den tiden var det FW de Klerk som var president. Han gikk rundt og røykte og diskuterte med journalister. Han var på vei ut, han hadde mistet sin autoritet. Det var derfor han så avslappet kunne nedlate seg til diskusjoner med den fjerde statsmakt.

Men hvorfor ligger parlamentet her? Regjeringen holder da til i Pretoria?

Det var et kompromiss. Da Transvaal, Natal, Oransjefristaten og Kapprovinsen ble slått sammen til Sør-Afrika-unionen i 1910, måtte de gjennom tidenes lokaliseringsdebatt. Den endte med at Transvaal fikk regjeringskontorene, Oransjefristaten Høyesterett og Kapp fikk parlamentet. Det er derfor det ligger en usedvanlig stygg kasse av et høyhus like ved. Forsamlingen kom sammen bare en gang i året, og da flyttet hele statsadministrasjonen fra Pretoria til Cape Town. De flyttet inn i høyblokka, mens politikerne inntok bygningen ved siden av. De kom reisende med tog, sammen med sine familier, og ble innkvartert i en nedlagt militærleir, med skole for barna og egne butikker. Det varte i to måneder, og så bar det tilbake til Pretoria. Fortsatt reiser de frem og tilbake. Når ministre skal «ned i parlamentet», må de fly to timer, pluss innskjekking og ventetid. De reiser på første klasse. Det koster millioner. Alle ambassader må ta konsekvensen av delingen. Norges ambassade ligger altså både i Pretoria og Cape Town, og diplomatene er på stadig reise, siden parlamentet nå er i arbeid hele året. Det vurderes derfor seriøst om ikke parlamentet bør flyttes nærmere regjeringen, et sted mellom Johannesburg og Pretoria. En tomt er satt av. Det er en langdryg debatt, og de som til sist skal treffe beslutningen er de politikere som elsker livet i det avslappede og vakre Cape Town. Flytte til et sjelløst jorde midt i landet? No way.

Langs Company’s Garden, som alle andre offentlige steder, står benker som en gang var for hvite, kun hvite. Nå sitter det et kjærestepar her, lett henslengt, han hvit, hun svart. Det, i seg selv, var en forbrytelse i apartheidtiden. Og alle skiltene er borte. Hvor ble de av? Non-Europeans. Whites only. Apartheidskiltene var spikret på benker og vegger, de sto i vinduer, på butikkdører, busstasjoner og togperronger. De hang nærmest som gateskilt, men nå er de borte. Kunne det tenkes at et antikvaritet kunne ha dem? Jeg oppsøkte flere, men det var for pinlig å spørre. Det er slikt man ikke gjør. Det er som å grave i de hvites kollektive skyld, for det er bare dem som driver antikvariater. Men jeg spurte, likevel. Og brukthandleren hadde det, langt inne på lageret. Butikken for gamle, brukte ting lå rett rundt hjørnet for Green Market Square. Den var rotete, full av kopper og kar, og klassiske møbler. Jo, han hadde faktisk noen skilt, men ikke fremme i butikken.

– Det er ingen som spør etter slikt, og jeg vil ikke ha bråk.

– Kan jeg få se hva du har?

Vi gikk på lageret etter at han hadde stengt døra. Der inne, bak møbler til reparasjon og støvete varer, sto skiltene med fronten mot veggen. Han snudde dem, en etter en. «For use by white people». Jeg var på jakt etter en historisk kuriøsitet, en heslig liten detalj jeg ville eie. Kanskje ha på veggen. Men de skiltene han hadde tatt vare på ble for store.

– Har du noen mindre?

– Jeg har ett her, det er et butikkskilt. Men de små som sto på benkene er borte.

– Det var noen for toaletter, også, med bilde av en mann eller kvinne.

– Ja, med påskriften «WHITES» og «NON-WHITES». Men se her!

Han holdt frem et skilt hvor det sto: «Alle ikke-europeere og visergutter med sykkel må 'please' bruke inngangen i Small street.

Nye utgaver, fra en jernbanestasjon. «Non-Europeans Only» og «Europeans Only».

– Går det?

– For stort det, og. Jeg har jo ingen perrong hjemme.

– Det er hva jeg har.

– Greit, det var artig å se. Men det kan forresten være det samme, når jeg tenker meg om. Hvor skulle jeg eventuelt hatt det? Jeg kan jo ikke ha det i stuen.

– He, nei, det skulle tatt seg ut. Kanskje du kunne hatt det på soverommet, over senga? Whites only!