Lee Child

Reachers hevn

Oversatt av Kurt Hanssen

1

Mannen het Calvin Franz, og helikopteret var en Bell 222. Franz hadde to brukne bein, så han måtte lastes om bord fastspent på en båre. Det var ikke en vanskelig manøver. Bellen var romslig, med to motorer, designet for forretningsreiser og politistyrker, med plass til sju passasjerer. Bakdørene var like store som på en varebil, og de kunne åpnes på vidt gap. Den midterste seteraden var fjernet. Det var mer enn nok plass til Franz på gulvet.

Helikopteret gikk på tomgang. To menn bar båren. De dukket seg lavt under vinden fra rotorbladene, og skyndte seg bortover, den ene forlengs, den andre baklengs. Da de kom til den åpne døren, løftet fyren som hadde gått baklengs, det ene håndtaket opp og smatt unna. Den andre fyren gikk framover og dyttet hardt, så båren gled helt inn. Franz var våken og hadde det vondt. Han skrek og rykket til, men ikke mye. Reimene over brystet og lårene hans var strammet hardt til. De to mennene klatret inn etter ham, satte seg i setene bak den manglende raden og slo igjen dørene.

Så ventet de.

Piloten ventet.

En tredje mann kom ut av en grå dør og gikk over betongdekket. Han bøyde seg lavt under rotoren, og holdt en hånd flatt mot brystet så ikke slipset hans skulle flagre i vinden. Det fikk ham til å se ut som en skyldig mann som hevdet sin uskyld. Han fant veien rundt Bellens lange nese, og satte seg i forsetet, ved siden av piloten.

«Kjør,» sa han, og bøyde hodet for å konsentrere seg om sikkerhetsselen.

Piloten ga turbinene gass. Den langsomme whop-whop-lyden fra de saktegående bladene gled oppover skalaen til en påtrengende sentrifugal-whip-whip-whip, før den forsvant bak det tredoble eksossmellet. Bellen løftet seg rett opp fra bakken, drev litt mot venstre, roterte så vidt før den trakk opp hjulene og klatret til tre tusen meter. Så bikket den nesen ned og hamret nordover, høyt og fort. Under den gled veier, forskningsparker, små fabrikker og velstelte isolerte forsteder forbi. Teglsteinsvegger og metallpaneler glødet rødt i den sene kveldsolen. Bitte små smaragdgrønne plener og turkise svømmebassenger blinket i det siste lyset.

Mannen i forsetet sa: «Vet du hvor vi skal?»

Piloten nikket og sa ingenting.

Bellen skranglet videre, svingte mot nordøst, klatret litt høyere, på vei mot mørket. Den krysset en motorvei langt der nede, en elv av hvite lys som kravlet vestover og en elv av røde lys som kravlet østover. Ett minutt nord for motorveien gikk de siste målene med bebygd mark over til lave åser, nakne og krattbevokste og ubebodde. Åssidene som vendte mot den synkende solen, glødet oransje, dalene og skyggene var en matt brunfarge. Så ble de lave åsene etter tur til små, runde fjelltopper. Bellen suste videre, steg og sank, og fulgte konturene under seg. Mannen i forsetet vred seg rundt og kikket ned på Franz på gulvet bak seg. Han smilte kort, og sa: «Kanskje tjue minutter til.»

Franz svarte ikke. Han hadde det for vondt.

Bellen kunne fly i 260 kilometer i timen, så på tjue minutter kom de nesten 87 kilometer, bortenfor fjellene, langt ut over den tomme ørkenen. Piloten løftet helikopternesen og senket farten. Mannen i forsetet klemte pannen mot vinduet, og stirret ned i mørket.

«Hvor er vi?» spurte han.

Piloten sa: «Der vi var før.»

«Nøyaktig?»

«Grovt sett.»

«Hva har vi under oss nå?»

«Sand.»

«Høyde?»

«Tusen meter.»

«Hvordan er luften her oppe?»

«Stille. En og annen termal, men ikke noe vind.»

«Trygt?»

«Flymessig sett.»

«La oss gjøre det, da.»

Piloten senket farten enda mer, og ble stående stille i luften, tusen meter over ørkenen. Mannen i forsetet vred seg rundt igjen, og ga tegn til de to mennene bak seg. Begge åpnet sikkerhetsselene sine. Den ene bøyde seg framover, uten å komme borti Franz’ føtter, mens han holdt den løse selen i den ene hånden og åpnet døren med den andre. Piloten satt halvveis bakovervendt i setet sitt og fulgte med, og satte Bellen litt på kant, så døren falt helt opp av sin egen vekt. Deretter rettet han opp maskinen igjen, og lot den rotere sakte med klokken, så bevegelsen og lufttrykket holdt døren åpen. Den andre fyren bak i helikopteret bøyde seg ned ved Franz’ hode, og løftet båren så den sto i førtifem graders vinkel. Den første fyren støttet skoen sin mot den løse enden av båren, for å hindre at den gled bortover gulvet. Den andre fyren tok i som en vektløfter, og stilte båren nesten vertikalt. Franz sank sammen mot reimene. Han var en stor og tung fyr. Og bestemt. Beina hans var ubrukelige, men overkroppen var kraftig, og den strittet hardt imot. Hodet hans spratt fra side til side.

Den første fyren tok fram en kniv, som åpnet seg ved hjelp av tyngdekraften, og fikk fram bladet. Han brukte det til å sage gjennom reimen rundt Franz’ lår. Så tok han en liten pause, før han skar over reimen rundt Franz’ bryst. Én kjapp bevegelse. Akkurat samtidig løftet den andre fyren båren, så den sto rett opp og ned. Franz tok ufrivillig et skritt framover. På det brukne høyrebeinet. Han skrek én gang, kort, og så tok han enda et instinktivt skritt. På det brukne venstrebeinet. Armene hans viftet, og han kollapset framover. Tyngden av overkroppen vred midjen utover fra de låste hoftene, og sendte ham rett ut gjennom den åpne døren, ut i det støyende mørket, ut i stormen fra rotoren, ut i natten.

Tusen meter over ørkenen.

Et øyeblikk var det helt stille. Selv bråket fra motoren virket dempet. Deretter reverserte piloten Bellens rotasjon, maskinen ristet den andre veien og døren lukket seg elegant. Turbinene spant opp igjen, rotoren bet tak i luften og nesen sank.

De to fyrene klatret tilbake til setene sine.

Mannen i forsetet sa: «La oss dra hjem nå.»

2

Sytten dager senere var Jack Reacher i Portland, Oregon, nesten uten penger. Han var i Portland fordi han måtte være et eller annet sted, og bussen han hadde tatt to dager tidligere, hadde stoppet der. Han var nesten uten penger fordi han hadde møtt en assisterende statsadvokat som het Samantha på en politibar, og hadde spandert middag på henne to ganger før han tilbrakte to netter hjemme hos henne. Nå hadde hun gått på jobb, og han gikk fra huset hennes, klokken var ni om morgenen, han var på vei tilbake til bussterminalen i sentrum, håret var fremdeles vått etter dusjen, han var tilfreds, avslappet, hadde ingen klar destinasjon, men en veldig tynn seddelbunke i lommen.

Terrorangrepene 11. september 2001 hadde i praksis forandret Reachers liv på to måter. For det første hadde han nå alltid med seg, i tillegg til den sammenleggbare tannbørsten, passet sitt. Altfor mye i den nye tiden krevde ID med foto, deriblant de fleste transportformer. Reacher var en omstreifer, ikke en eremitt, han var rastløs, men ikke dysfunksjonell, og dermed hadde han pent gitt etter.

For det andre hadde han forandret bankvanene sine. I mange år etter at han forlot hæren hadde han brukt et system hvor han ringte banken sin i Virginia, og ba om å få overført penger telegrafisk med Western Union til hvor han enn måtte være. Men nye bekymringer om terrorfinansiering hadde mer eller mindre tatt knekken på telefonbanken. Derfor hadde Reacher skaffet seg et minibankkort. Han hadde det inne i passet sitt, og brukte 8197 som PIN-kode. Han så på seg selv som en mann med svært få talenter, men med en del forskjellige evner, hvorav de fleste var fysiske og hadde å gjøre med hans abnorme størrelse og krefter. Men én av dem var at han alltid visste hva klokken var uten å se, og en annen var at han hadde en slags junior-idiot-savant-evne når det gjaldt matematikk. Derfor 8197. Han likte 97 fordi det var det største tosifrede primtallet, og han elsket 81 fordi det var det absolutt eneste tallet, av alle de bokstavelig talt uendelige mulighetene, hvor kvadratroten også var summen av sifrene. Kvadratroten av 81 var ni, og åtte pluss en ble ni. Ingen andre ikke-trivielle tall i hele kosmos hadde samme slags søte symmetri. Perfekt.

Hans matematiske årvåkenhet og iboende kynisme når det gjaldt finansinstitusjoner, tvang ham alltid til å sjekke saldoen hver gang han tok ut kontanter. Han husket alltid å trekke fra minibankgebyrene, og hvert kvartal husket han å legge til de usle rentene banken ga ham. Og til tross for mistenksomheten sin hadde han aldri blitt lurt. Hver gang var saldoen hans akkurat som han hadde forutsett. Han hadde aldri blitt overrasket eller skuffet.

Ikke før den morgenen i Portland, hvor han ble overrasket, men ikke akkurat skuffet. For saldoen hans var mer enn tusen dollar større enn den skulle ha vært.

Nøyaktig ett tusen og tretti dollar større, ifølge Reachers egne blinde beregninger. En feil, helt opplagt. Fra bankens side. Et innskudd som skulle vært på en annen konto. En feil som ville bli rettet opp. Han ville ikke beholde pengene. Han var en optimist, men ikke en tosk. Han trykket på en annen knapp, og ba om noe som ble kalt en minikontoutskrift. En tynn papirlapp kom ut av en sprekk. Noe var trykket på den med en svak gråfarge, en liste over de fem siste bevegelsene på kontoen hans. Tre av dem var kontantuttak på minibanker som han husket tydelig. Én av dem var bankens siste renteutbetaling. Den siste var et innskudd på en sum av ett tusen og tretti dollar, gjort tre dager tidligere. Der sto det. Papirlappen var for smal til å ha plass til atskilte kolonner med innskudd og uttak, så innskuddet var notert i parentes for å vise at det var av positiv natur: (1030,00).

Ett tusen og tretti dollar.

1030.

I utgangspunktet ikke et interessant tall, men Reacher stirret på det i ett minutt. Ikke et primtall, det var opplagt. Ingen partall større enn to kunne være et primtall. Kvadratrot? Helt klart en hårsbredd mer enn 32. Kubikkrot? En hårsbredd mindre enn 10,1. Faktorer? Ikke mange, men de inkluderte 5 og 206 i tillegg til de opplagte 10 og 103 og de enda mer grunnleggende 2 og 515.

Altså, 1030.

Ett tusen og tretti.

En feil.

Kanskje.

Eller kanskje det ikke var en feil.

Reacher tok ut femti dollar fra automaten, gravde i lommen etter småpenger og gikk for å finne en telefonkiosk.

Han fant en telefon inne på bussterminalen. Han kunne nummeret til banken utenat. Klokken var ni førti i vest, tolv førti i øst. Lunsjtid i Virginia, men noen burde være der.

Og noen var der. Ikke noen Reacher hadde snakket med før, men hun hørtes kompetent ut. Kanskje en mellomleder som ble halt ut av kontoret sitt for å passe telefonen i lunsjen. Hun sa navnet sitt, men Reacher oppfattet det ikke. Deretter gikk hun i gang med en lang og innøvd introduksjon som var laget for at han skulle føle seg som en verdsatt kunde. Han ventet til hun var ferdig, så fortalte han henne om innskuddet. Hun ble forbløffet over at en kunde ringte om en feil fra bankens side som gikk i hans favør.

«Det kan hende at det ikke er en feil,» sa Reacher.

«Ventet du innskuddet?» spurte hun.

«Nei.»

«Får du ofte innskudd fra en tredjepart på kontoen din?»

«Nei.»

«Da er det vel sannsynligvis en feil. Tror ikke du også det?»

«Jeg er nødt til å få vite hvem som satte inn pengene.»

«Kan jeg få spørre hvorfor?»

«Det vil ta litt tid å forklare.»

«Jeg må få vite hvorfor,» sa kvinnen. «Det har med konfidensialitet å gjøre. Hvis en feil fra bankens side avslører en kundes transaksjoner for en annen, kan det hende vi bryter alle mulige lover og regler og etiske retningslinjer.»

«Det kan være en beskjed,» sa Reacher.

«En beskjed?»

«Fra fortiden.»

«Nå forstår jeg ikke.»

«For lenge siden var jeg militærpolitimann,» sa Reacher. «Militærpolitiets radiomeldinger er i koder. Hvis en militærpolitimann trenger øyeblikkelig assistanse fra en kollega, sender han ut radiokoden ti-tretti. Forstår du hva jeg mener?»

«Nei, egentlig ikke.»

Reacher sa: «Jeg tror at hvis jeg ikke kjenner personen som satte inn pengene, så er det en feil på ett tusen og tretti dollar. Men hvis jeg kjenner personen, kan det være et rop om hjelp.»

«Jeg forstår fortsatt ikke.»

«Se på hvordan det er skrevet. Det kan være radiokoden ti-tretti, ikke ett tusen og tretti dollar. Se på det på papiret.»

«Kunne ikke denne personen bare ha ringt deg på telefonen?»

«Jeg har ikke telefon.»

«En e-post, da? Eller et telegram. Eller et brev, til og med.»

«Jeg har ikke adresser til noen av de tingene.»

«Hvordan kontakter vi deg vanligvis, da?»

«Dere gjør det ikke.»

«En kreditt i banken din er en ganske underlig måte å kommunisere på.»

«Det er kanskje den eneste måten.»

«En svært vanskelig måte. Noen ville måtte spore opp kontoen din.»

«Det er mitt poeng,» sa Reacher. «Det ville kreves en smart og ressurssterk person for å gjøre det. Og hvis en smart og ressurssterk person er nødt til å be om hjelp, så er det noe ordentlig trøbbel på gang.»

«Det ville også være kostbart. Noen måtte ut med over tusen dollar.»

«Nettopp. Personen måtte være smart og ressurssterk og desperat.»

Det ble stille i telefonen. Så: «Kan du ikke bare lage en liste over hvem det kan være, og prøve alle sammen?»

«Jeg har jobbet sammen med mange smarte folk. De fleste av dem for veldig lenge siden. Det ville ta meg flere uker å spore opp alle sammen. Og da kan det være for sent. Dessuten har jeg ikke telefon.»

Det ble stille igjen. Bortsett fra tastingen på et tastatur.

Reacher sa: «Du leter, gjør du vel?»

Kvinnen sa: «Jeg skulle egentlig ikke gjøre dette.»

«Jeg skal ikke sladre på deg.»

Det ble taust i telefonen. Tastaturtastingen stanset. Reacher visste at hun hadde navnet på skjermen rett foran seg.

«Si det,» sa han.

«Jeg kan ikke bare si det. Du er nødt til å hjelpe meg.»

«Hvordan da?»

«Gi meg ledetråder. Så jeg ikke bare buser rett ut med det.»

«Hva slags ledetråder?»

Hun spurte: «Vel, tror du det er en mann eller en kvinne?»

Reacher smilte fort. Svaret lå rett der i spørsmålet. Det var en kvinne. Det måtte det være. En smart, ressurssterk kvinne, som både hadde fantasi og kunne tenke rett fram. En kvinne som visste om tvangstanken hans med å legge til og trekke fra.

«La meg gjette,» sa Reacher. «Innskuddet ble gjort i Chicago.»

«Ja, med en personlig sjekk via en bank i Chicago.»

«Neagley,» sa Reacher.

«Det er navnet vi har,» sa kvinnen. «Frances L. Neagley.»

«Da kan du glemme at vi har hatt denne samtalen,» sa Reacher. «Det var ikke en bankfeil.»

3

Reacher hadde tjenestegjort tretten år i hæren, alle i Militærpolitiet. Han hadde kjent Frances Neagley i ti av de årene, og hadde jobbet sammen med henne en og annen gang i sju av dem. Han hadde vært offiser, fenrik, så løytnant, kaptein, major, så nedgradert til kaptein, så major igjen. Neagley hadde traust avslått enhver forfremmelse over sersjant. Hun nektet å vurdere Befalsskolen. Reacher visste egentlig aldri hvorfor. Det var mye han ikke visste om henne, til tross for at de hadde kjent hverandre i ti år.

Men det var mye han visste om henne også. Hun var smart og ressurssterk og grundig. Og veldig tøff. Og merkelig hemningsløs. Ikke når det gjaldt personlige forhold. Hun unngikk personlige forhold. Hun holdt privatlivet for seg selv, og strittet imot enhver form for nærhet, enten den var fysisk eller følelsesmessig. Hennes mangel på hemninger var profesjonell. Følte hun at noe var rett eller nødvendig, så var hun kompromissløs. Ingenting sto i veien for henne, verken politikk eller praktiske hindringer eller høflighet eller selv det en sivilist ville kalle loven. En gang i tiden hadde Reacher rekruttert henne til en spesialetterforskningsenhet. Hun hadde vært en viktig del av enheten i to avgjørende år. Folk flest ville antatt at enhetens tilfeldige storslåtte suksesser skyldtes Reachers lederskap, men Reacher selv mente det var på grunn av hennes tilstedeværelse. Hun imponerte ham dypt. Noen ganger var hun også nær ved å skremme ham.

Hvis hun ba om øyeblikkelig assistanse, var det ikke fordi hun hadde mistet bilnøklene.

Hun jobbet for en privatdrevet sikkerhetsleverandør i Chicago. Det visste han. Hun hadde i hvert fall gjort det for fire år siden, som var siste gang han hadde vært i kontakt med henne. Hun hadde sluttet i hæren ett år etter ham, og startet et firma sammen med noen hun kjente. Som partner, gikk han ut fra, ikke som ansatt.

Han gravde nedi lommen igjen, og kom opp med flere 25-centmynter. Ringte opplysningen. Ba om Chicago. Sa navnet på firmaet, som han husket det. Menneskestemmen forsvant, og en robotstemme kom inn på linjen med et nummer. Reacher brøt forbindelsen og slo det. En resepsjonist svarte, og Reacher spurte etter Frances Neagley. Han fikk et høflig svar, og ble satt på vent. Alt i alt fikk han inntrykk av et større opplegg enn han hadde forestilt seg. Han hadde sett for seg et enkelt rom, et skittent vindu, kanskje to slitte skrivebord, overfylte arkivskap. Men resepsjonistens avmålte stemme og klikkene i telefonen og den rolige ventemusikken fortalte ham at dette var noe mye større. Kanskje to etasjer, kjølige, hvite korridorer, kunst på veggene, en intern telefonliste.

En mannsstemme kom inn på linjen: «Frances Neagleys kontor.»

Reacher spurte: «Er hun der?»

«Kan jeg få spørre hvem som ringer?»

«Jack Reacher.»

«Fint. Takk for at du tar kontakt.»

«Hvem er du?»

«Jeg er Ms. Neagleys assistent.»

«Har hun en assistent?»

«Ja visst.»

«Er hun der?»

«Hun er på vei til Los Angeles. Akkurat nå er hun nok i luften, tror jeg.»

«Ligger det en beskjed til meg?»

«Hun vil treffe deg så snart som mulig.»

«I Chicago?»

«Hun kommer til å være i LA minst noen dager. Jeg tror du bør dra dit.»

«Hva dreier dette seg om?»

«Det vet jeg ikke.»

«Er det jobbrelatert?»

«Det kan det ikke være. Da ville hun ha startet en mappe. Diskutert saken her. Hun ville ikke tatt kontakt med fremmede.»

«Jeg er ikke en fremmed. Jeg har kjent henne lenger enn du har.»

«Da ber jeg om unnskyldning. Det visste jeg ikke.»

«Hvor i LA bor hun?»

«Det vet jeg heller ikke.»

«Så hvordan skal jeg finne henne, da?»

«Hun sa at du ville klare å oppspore henne.»

Reacher spurte: «Hva er dette? En slags test?»

«Hun sa at hvis du ikke kan finne henne, vil hun ikke ha deg.»

«Er hun OK?»

«Hun er bekymret over et eller annet. Men hun fortalte meg ikke hva.»

Reacher holdt telefonrøret mot øret, og snudde seg bort fra veggen. Metalledningen på telefonen snodde seg rundt brystkassen hans. Han kikket mot de ventende bussene og avgangstavlen. Han spurte: «Hvem andre har hun tatt kontakt med?»

Fyren sa: «Det er en hel liste med navn. Du er den første som melder tilbake.»

«Kommer hun til å ringe deg når hun lander?»

«Antagelig.»

«Si til henne at jeg er på vei.»

4

Reacher tok en flybuss fra bussterminalen til Portland Airport, og kjøpte en enveisbillett med United til LAX. Han brukte passet som ID og bankkortet som betalingskort. Prisen på en enveisbillett uten rabatt var hårreisende. Alaska Airlines ville vært billigere, men Reacher hatet Alaska Airlines. De la et kort med bibelvers på matbrettene sine. Ødela appetitten hans.

Sikkerhetskontrollen var enkel for Reacher. Håndbagasjen hans besto ganske enkelt av ingenting. Han hadde ikke belte, ikke nøkler, ikke mobiltelefon, ikke armbåndsur. Alt han trengte å gjøre, var å legge småpengene sine i en plastboks, ta av seg skoene og gå gjennom røntgenmaskinen. Tretti sekunder fra begynnelse til slutt. Så var han på vei til gaten, med myntene i lommen, skoene på beina og Neagley i tankene.

Ikke jobbrelatert. Med andre ord et privat anliggende. Men så vidt han visste hadde hun ingen private anliggender. Ikke noe privatliv. Det hadde hun aldri hatt. Hun hadde sikkert hverdagstrivialiteter, antok han, og hverdagsproblemer. Som alle andre. Men han kunne ikke forestille seg at hun ville trenge hjelp med sånne ting. En bråkete nabo? Enhver mann med vettet i behold ville selge stereoen sin etter en kort konversasjon med Frances Neagley. Eller gi det bort til en veldedig organisasjon. Narkoselgere på gatehjørnet? De ville ende som en notis langt inne i morgenavisen, lik funnet i et smug, påført store stikkskader, ingen mistenkte i skrivende stund. En som fulgte etter henne? En som befølte henne på L-toget? Reacher grøsset. Neagley hatet å bli tatt på. Han visste egentlig ikke hvorfor. Men alt annet enn en rask og tilfeldig kontakt med henne ville koste fyren en brukket arm. Kanskje to brukne armer.

Hva var da problemet hennes?

Fortiden, gjettet han, og det betydde hæren.

En liste med navn? Kanskje kuene var på vei hjem til fjøset. Hæren var bare en fjern fortid for Reacher. En annen tid, en annen verden. Med andre regler. Kanskje noen målte gårsdagens hendelser etter dagens standarder, og fant noe å klage over. Kanskje en lenge utsatt intern etterforskning var satt i gang. Reachers spesialetterforskningsenhet hadde kuttet mange hjørner og slått inn mange hoder. En eller annen, kanskje Neagley selv, hadde funnet på et slagord: Du kødder ikke med spesialetterforskerne. Det var blitt gjentatt i det uendelige, som et løfte og en advarsel. Sagt med påtatt intensitet, og med dødelig alvor.

Nå var det kanskje noen som køddet med spesialetterforskerne. Kanskje fløy det stevninger og tiltalebeslutninger omkring. Men hvis så var tilfelle, hvorfor skulle da Neagley kompromittere ham? Ville hun ikke bare spille dum og la ham være i fred?

Han ristet på hodet og ga opp, og gikk om bord på flyet.

Han brukte flytiden til å pønske ut hvor i LA hun ville gjemme seg. I gamle dager hadde en del av jobben hans vært å finne folk, og han hadde vært temmelig god til det. Suksess hadde å gjøre med empati. Tenk som dem, føl som dem. Se det de ser. Sett deg selv i skoene deres. Vær dem.

Det var selvsagt lettere med soldater på tjuvperm. De hadde ikke noe mål, og det gjorde at avgjørelsene de tok på en måte ble uskyldsrene. Og de var på vei bort fra noe, ikke mot noe. De valgte ofte en slags ubevisst geografisk symbolikk. Kom de inn i en by fra østsiden, gjemte de seg på vestsiden. De ville ha bebyggelse mellom seg og forfølgerne sine. Reacher brukte én time med et kart og en bussrute og Gule Sider, og ofte forutså han nøyaktig hvilket kvartal han ville finne dem i. Og nøyaktig hvilket motell.

Det var tøffere med Neagley, for hun var på vei til noe. Hennes private anliggender, og han ante ikke hvor eller hva det var. Dermed kom prinsippene først. Hva visste han om henne? Hva ville være den avgjørende faktoren? Vel, hun var billig. Ikke fordi hun var fattig eller gjerrig, men fordi hun ikke skjønte poenget med å betale for noe hun ikke trengte. Og hun trengte ikke mye. Hun trengte ikke noen til å brette ned dynen eller en mintsjokolade på hodeputen. Hun trengte ikke romservice eller værmeldingen for i morgen. Hun trengte ikke en pusete badekåpe eller gratis tøfler som var forseglet i cellofan. Alt hun trengte var en seng og en dør som kunne låses. Og mennesker, og skygger, og et anonymt nabolag med lave priser og stor gjennomtrekk, hvor bartendere og resepsjonister hadde elendig korttidshukommelse.

Dermed kunne han stryke sentrum. Og det var heller ikke Beverly Hills.

Men hvor var det da? Hvor i det enorme området som utgjorde LA, ville hun føle seg komfortabel?

Det var over trettitre tusen kilometer med gater å velge i.

Reacher spurte seg selv: Hvor ville jeg dra?

Hollywood, svarte han. Det er litt sør og øst for alle godsakene. Feil del av Sunset.

Det er dit jeg ville dra, tenkte han.

Og der kommer hun til å være.

Flyet landet litt forsinket på LAX, lenge etter lunsjtid. Det hadde ikke vært servering om bord, og Reacher var sulten. Portland-aktoren Samantha hadde servert ham kaffe og en klimuffin til frokost, men det kjentes som veldig lenge siden.

Han stoppet ikke for å spise. Han gikk bare rett ut til drosjeholdeplassen, og fikk en koreaner i en gul Toyota minivan som ville snakke om boksing. Reacher visste ingenting om boksing, og var enda mindre interessert. Den åpenbare tilgjortheten med sporten bød ham imot. Polstrede hansker og over-beltestedet-regler hadde ingen plass i hans verden. Og han likte ikke å snakke. Derfor satt han bare taust i baksetet og lot fyren skravle i vei. Han så på det hete, brune ettermiddagslyset gjennom vinduet. Palmer, filmreklamer, lysegrå kjørefelt fulle av uendelige tvillingstripede bremsespor. Og biler, elver av biler, floder av biler. Han så en ny Rolls-Royce og en gammel Citroën DS, begge svarte. En blodrød MGA og en pastellblå Thunderbird ’57-modell, begge uten tak. En gul 1960 Corvette med nesen mot halen til en grønn 2007-modell. Han regnet med at hvis du satt lenge nok og så på trafikken i LA, ville du se én av hver bilmodell som noensinne var laget.

Sjåføren tok 101 nordover, og kjørte av et kvartal unna Sunset. Reacher gikk ut på avkjøringsrampen og betalte. Han begynte å gå sørover, svingte til venstre og hadde ansiktet mot øst. Han visste at Sunset hadde en tett klynge med billige steder akkurat her, på begge sider av boulevarden, en klynge som dekket omtrent en kvadratkilometer. Luften var varm som den skulle være i Sør-California, og det luktet støv og eksos. Han ble stående stille. Han hadde en spasertur på et par kilometer foran seg, fram og tilbake, og et dusin motellresepsjoner å forhøre seg i. Det ville ta en time, kanskje mer. Han var sulten. Han kunne se et Denny’s-skilt rett foran seg på høyre hånd. En diner-kjede. Han bestemte seg for å spise først og jobbe etterpå.

Han gikk forbi parkerte biler og ubebygde tomter innhegnet med nettinggjerder. Han skrittet over søppel og tumbleweed på størrelse med fotballer. Han krysset 101 igjen over en lang bro. Kom inn på Denny’s-tomten ved å skjære over en gresskledd veiskulder og innkjøringen. Han gikk forbi en lang vindusrekke.

Han så Frances Neagley sitte der inne, alene i en bås.

5

Reacher ble stående på parkeringsplassen et øyeblikk og se på Neagley gjennom vinduet. Hun hadde ikke forandret seg mye på de fire årene siden han sist så henne. Hun måtte være nærmere førti enn tretti nå, men det syntes ikke. Håret hennes var fortsatt langt og mørkt og glansfullt. Øynene hennes var fortsatt mørke og levende. Hun var fortsatt slank og smidig. Tilbrakte fortsatt mange timer på treningsstudio. Det var lett å se. Hun hadde på seg en trang, hvit T-skjorte med superkorte ermer, og man hadde trengt et elektronmikroskop for å finne ett gram kroppsfett på armene hennes. Eller noe annet sted.

Hun var litt solbrun, og det passet godt til huden hennes. Neglene hennes var velstelte. T-skjorten så ut som et kvalitetsplagg. Alt i alt så hun mer velstående ut enn han husket henne. Komfortabel, trygg i sin verden, vellykket, tilpasset det sivile liv. Et øyeblikk følte han seg utilpass i sine egne billige klær og slitte sko og den stygge frisyren. Som om hun klarte seg fint, og han ikke gjorde det. Så skyllet gleden ved å se en gammel venn over den tanken, og han krysset parkeringsplassen og gikk bort til døren. Han gikk inn, passerte Vent på bordplassering-skiltet og gled rett inn i båsen hennes. Hun kikket opp på ham over bordet, og smilte.

«Hallo,» sa hun.

«Hallo til deg også,» sa han.

«Vil du ha lunsj?»

«Det var planen min.»

«La oss bestille da, nå som du endelig er her.»

Han sa: «Det høres ut som om du satt og ventet på meg.»

«Jeg gjorde det. Og du kom omtrent etter planen.»

«Gjorde jeg?»

Neagley smilte igjen. «Du ringte fyren på kontoret mitt fra Portland, Oregon. Han så nummeret. Sporet det tilbake til en telefonkiosk i bussterminalen. Vi gikk ut fra at du ville dra rett til flyplassen. Så gikk jeg ut fra at du ville ta United Airlines. Du hater nok Alaskan. Så en drosje hit. Det var ganske enkelt å beregne ankomsttiden din.»

«Visste du at jeg ville komme hit? Til denne dineren?»

«Akkurat som du lærte meg i gamle dager.»

«Jeg lærte deg ikke noe.»

«Det gjorde du,» sa Neagley. «Husker du ikke? Tenk som dem, vær som dem. Så jeg var som deg som var som meg. Du ville skjønne at jeg satte kursen mot Hollywood. Du kom til å begynne akkurat her på Sunset. Men siden det ikke er matservering på United-flyet fra Portland, gikk jeg ut fra at du var sulten og ville spise først. Det er et par muligheter i dette kvartalet, men denne har det største skiltet, og du er ingen gourmet. Derfor bestemte jeg meg for å møte deg her.»

«Møte meg her? Jeg trodde jeg fulgte etter deg.»

«Det gjorde du. Og jeg fulgte etter deg, som fulgte etter meg.»

«Bor du her? I Hollywood?»

Hun ristet på hodet. «Beverly Hills. The Wilshire.»

«Så du dro bort hit bare for å plukke meg opp?»

«Jeg kom hit for ti minutter siden.»

«The Beverly Wilshire? Du har forandret deg.»

«Egentlig ikke. Verden har forandret seg. Kjipe motellrom holder ikke for meg lenger. Jeg trenger e-post og Internett og FedEx-service nå. Business-senter og concierger.»

«Du får meg til å høres gammeldags ut.»

«Du kommer deg. Du bruker minibank nå.»

«Det var et smart trekk. Innskuddsbeskjeden.»

«Du ga meg god opplæring.»

«Jeg lærte deg ikke noe.»

«Ikke faen.»

«Men det var et ekstravagant trekk,» sa Reacher. «Ti dollar og tretti cent ville fungert like bra. Kanskje enda bedre, siden det ville stått komma mellom ti og tretti.»

Neagley sa: «Jeg trodde kanskje du trengte pengene til flybilletten.»

Reacher sa ingenting.

«Jeg fant i hvert fall kontoen din,» sa Neagley. «Det var ikke så vanskelig å hacke seg inn og ta en kikk. Du er ikke rik.»

«Jeg har ikke lyst til å være rik.»

«Det vet jeg. Men jeg ville ikke at du skulle besvare min ti-tretti med dine egne penger. Det ville ikke vært rettferdig.»

Reacher trakk på skuldrene og lot det passere. Når sant skulle sies, så var han ikke rik. Når sant skulle sies, så var han nesten fattig. Så mye av sparepengene hans hadde blitt gnagd bort at han hadde begynt å fundere på hvordan han skulle få dem til å vokse seg store igjen. Kanskje et par måneder med løsarbeid ventet i framtiden. Eller et annet slags opplegg. Serveringsdamen kom bort med menyer. Neagley bestilte uten å se, en cheeseburger og en brus. Reacher var like kjapp, tuna melt og varm kaffe. Serveringsdamen fikk tilbake menyene og gikk sin vei.

Reacher sa: «Men har du tenkt å fortelle meg nøyaktig hvorfor du sendte ut en ti-tretti?»

Neagley svarte ham ved å bøye seg ned og ta fram en ringperm fra en bag på gulvet. Hun sendte den over bordet. Det var en kopi av en obduksjonsrapport.

«Calvin Franz er død,» sa hun. «Jeg tror noen kastet ham ut av et fly.»