Anne-Lise Boge

2

Morshjerte

Sjelekval

Anne-Lise Boge

2

Morshjerte

Sjelekval

Denne historien er fri fantasi. Lokale steder, personer eller hendelser har ingen som helst rot i virkeligheten.

Dette er helt og holdent min historie,

som bare lever i min fantasi.

Anne-Lise Boge

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

– Så det var ikkje berre røkter, det e hørt, konstaterte faren. Maren kjente nesten ikke stemmen hans igjen. – Du har tuska rundt med den her lia-karen i lenger tid, har du ikkje? Svar, Maren!

– E … vi … Det er no han e vil ha, sa Maren knapt hørbart.

– Han du vil ha! Faren lo, en stygg, hard latter. Han satte et foraktelig blikk i henne. – Ka du trur, dråk? Veit du ikkje kem du er?

– Jau, men han Trond …

– Trond Lia er ikkje aktuell når det gjeld deg. Forstår du det? Ka er det di har dreve på med?

– Dreve på med, hvisket Maren. – Vi har da berre møttes frå tid til anna og gått tur. Men e … Vi, vi …

– E vil ikkje hør eit ord mer om det her, sa faren bitende. – At du har våga å føre meg bak lyset …

– Det har da ikkje vore noko alvorleg, stammet Maren. Hun forbannet sin egen feighet. – Men e … E bryr meg no mykje om han Trond, og …

– Du kan gå opp, sa faren kaldt. – E vil ikkje sjå deg meir i butikken i dag. Trond skal e prek med sjølv.

– Men, far …

– Gå! sa han uten å se på henne. – Det her skal alder nevnes meir. Alder. Forstår du det!

Maren snublet mot døren. Da hun kom ut i butikken, så hun Trond sitte på trappen utenfor. Fort gikk hun ut.

– Han er rasende, sa hun lavt. – Og han vil prek med deg. E venter på deg i løa i kveldinga. No er det opp til deg, Trond. No er det opp til deg å kjemp for oss. Møt meg, la hun heftig til. – E må veta ka han sa, og ka det vert til.

Så smatt hun inn og opp trappen til leiligheten.

KAPITTEL 1

– Ka verden, sa moren overrasket, da Maren kom inn døren til leiligheten. – Kjem du opp midt i arbeidstida?

– Ja, e er ikkje aldeles fresk, svarte Maren lavt.

– Nei, det ser e da, sa moren og kikket undersøkende på henne. – Du er heilt drivkvit. Har du gråte?

– Nei, mumlet Maren, enda hun kjente tårene stå henne i øynene, og halsen var tykk av gråt.

Hun følte seg syk og fortvilet og hjelpeløs. Og redd, tenkte hun – så redd at hun knapt fikk puste. Det eneste hun ønsket, var å legge seg i sengen og gråte til hun sovnet fra alt sammen, og når hun våknet ville dette bare ha vært en vond drøm, og alt ville være bra.

Hva ville faren si til Trond? Og hva ville Trond si til faren, han som hadde slik respekt for kjøpmann Bredli at han ble blek bare ved tanken på å skulle ta opp forholdet deres? Hvordan ville det gå? For nå var oppgjørets time kommet, hun forsto såpass. Nå var det ikke lenger noen vei utenom.

– Ka det er med deg? spurte tanten. – Har du farang?

Maren strøk en hånd over det kalde ansiktet og så på henne. Faren kom til å fortelle dem alt når han kom opp, tenkte hun, enda han hadde sagt at dette skulle det ikke snakkes om. Men til moren og tanten måtte han jo si noe, så hun kunne like godt si det selv.

– Han far kom over meg og Trond på lageret, hvisket hun, knapt hørbart.

– Kom over deg og Trond? Moren stirret forbløffet på henne. – Ka verden betyr det? På lageret? Ka gjord du der?

Tanten sa ingenting. Maren antok at hun forsto mer enn moren. Hun skjønte nok at gutten Maren hadde nevnt for henne, og som hun hadde sagt at hun trodde faren ikke ville godta, måtte være Trond.

– Vi … vi … Maren stanset og svelget gråten, strøk en kald hånd over øynene og forsøkte igjen. – E har møtt han Trond nokre gonger den her vinteren, tilsto hun uten å se på noen av dem. – E held av han. Og så kom han far inn på lageret akkurat da … da vi holdt om kvarander.

– Gode Gud! stønnet moren. – Har du holdt deg i lag med Trond Lia? Korleis kunn du finn på … Hun vred hendene sine, og Maren så at hun hadde fått hektiske røde flekker i ansiktet og nedover halsen. – Du mått da forstå at far din alder villa godta noko slikt!

– Men e held av han, gjentok Maren lavt, men med et snev av trass i stemmen.

– Held av han! Moren stønnet. – Du må da bruk hauet, dråk. Trond Lia! E kan tenkje meg at far din vart lite blid, ja.

Maren svarte ikke. Tårene rant varme og salte nedover kinnene. Hun knuget hendene mot den verkende magen.

– Det har no vel ikkje vore så alvorleg mellom dokk at du vert aldeles klæn av det, spurte moren og så undersøkende på henne. – For du ser ikkje aldeles fresk ut, nei.

– Nei, så alvorleg har det vel ikkje vore, løy Maren. – Vi har no berre gått nokre tura i lag. Men e held no av han, tok hun opp igjen. – E tenkt at di villa forstå at e … Ja, at e må få velge sjølv kem e vil ha, meiner e.

– Da forregna du deg, sa moren kort. – Du burde visst bér, Maren. Du kjenner no ikkje far din så dårleg, veit e?

– Men … E trudd at … Hun satte et tårefylt, bønnfallende blikk i moren. – Di vil no vel at e skal verta løkkeleg? forsøkte hun lavt.

– Ja, det vil vi jo, innrømmet moren. – Men det går ei grense for alt, Maren. Trond Lia! Herre min Gud, har du mista hauet fullstendig, dråk? Det her er ikkje meir å tenkje på, og ikkje meir å tala om, det har berre vore eit ungdomssvermeri. Det er da ofte slik i din alder, feide hun det av. – Men du kunn no ha funne ein som passa deg bér, når du fyrst skull sverme litt.

Tanten sa ingenting, men Maren så medynken i blikket hennes. Hun visste nok at om hun skulle støtte Maren, måtte det bli overfor faren. Moren hadde uansett ikke så mye å si. Dessuten var hun tydeligvis enig med faren i dette, som hun var i det meste, tenkte Maren.

– E går og legg meg, sa hun.

– Legg deg?

– Ja. E føler meg ikkje bra.

Dermed snudde hun ryggen til de to kvinnene og gikk til rommet sitt. Lukket døren stille etter seg.

Hun ble liggende stiv i sengen og lure på hva det ble snakket om nede på kontoret. Hva faren sa, og hva Trond ville si. Ville han endelig ta mot til seg og kjempe for kjærligheten de følte for hverandre? Han måtte det, hun kunne ikke tro noe annet. Om de to bare sto sammen og holdt på sitt, ville det sikkert ordne seg, tenkte hun med et lite blaff av optimisme. Selv om faren hadde vært rasende.

Maren hadde aldri hørt ham banne før, men det hadde han gjort i dag. To ganger, til og med. Hun grøsset og dro dyna opp til halsen. Tårene strømmet igjen. Engstelsen fikk det til å svi som en brann i magen, og hun trakk knærne oppunder seg for å lindre smerten. Men så mannet hun seg opp igjen, og tenkte at det ville gå bra. Det måtte det! Siden det sto om fremtiden deres, ville Trond vise seg som en mann, det var hun sikker på. For han elsket henne – det hadde han sagt mange ganger, og hun hadde ingen grunn til å tvile på det. Hun hadde gitt seg til ham, kledd seg naken for ham. Slik hun følte det, var de gift overfor Guds åsyn. Trond var til å stole på, han ville aldri gå fra det han hadde lovet. Men hva var det egentlig han hadde lovet? tenkte hun brått. Hadde han lovet henne noe som helst? Han hadde vel bare sagt at de fikk gi det tid.

De kalde, svette hendene krøllet dynen sammen. Han elsket henne, det hadde han i alle fall sagt, og det var det som betydde noe. Betydde alt.

Maren ble liggende helt til sent på ettermiddagen, da hun hørte faren komme opp. Hjertet hamret i brystet, og hodet verket. Matlukten fra kjøkkenet hadde gjort henne kvalm, men hun visste at hun måtte stå opp og sette seg til bords sammen med de andre. Det var forventet av henne.

Hun hørte farens, morens og tantens stemmer, men kunne ikke skjelne ordene. Det var ikke lange samtalen, heller – faren hadde jo sagt at han ikke ville snakke mer om det. Men tenk om han og Trond var blitt enige om noe! Da ville han vel si det når hun kom inn, eller ville han ikke det? Ville han overlate til Trond å si det som skulle sies?

Hun vasket det tårevåte ansiktet og gredde håret. Så gikk hun inn i stua. Ingen sa noe. Faren så ikke engang i hennes retning. Så ville hun få beskjed av Trond, da, tenkte hun. Hun skulle opp i løa og møte ham etterpå, og ingen skulle få hindret henne i det.

De spiste i taushet. Maren pirket i maten. Av og til kikket hun bort på faren, for å prøve å lese noe i ansiktet hans, men han så ikke på henne. Sa ikke noe heller.

Det var en lettelse da måltidet var over. Maren hjalp Anna med å rydde av bordet og tørke opp. De voksne satt med kaffen og pratet om alt og ingenting – i alle fall ikke om henne og Trond. Det var som om alt var som det skulle. Som om ingenting hadde hendt.

– E går ut ein tur, sa Maren da hun var ferdig på kjøkkenet. – E treng til litt luft.

– Kor du skal?

Det var moren som spurte.

– Ikkje nokon stad, e skal berre gå litt. E treng til det, gjentok hun kort.

Mer ble det ikke sagt. Faren blandet seg ikke i samtalen. Han så ikke engang opp fra avisen. Det var som om hun var luft for ham, tenkte hun, og det føltes enda mer skremmende enn om han hadde brølt og kjeftet henne huden full.

Hun tok på seg den lette vårjakken og gikk ut, langet ut oppover lia, kvalm av spenning på møtet med Trond.

Han var ikke kommet da hun nådde løa. Det var lyst ennå, så hun satte seg på en veltet trestamme som lå inntil veggen, og skuet utover. Solen var i ferd med å gå ned bak fjellene, den farget himmel og fjord i glitrende rødt og gull. Det var så vakkert, og et kort øyeblikk satt hun og bare nøt synet. De vemodige trillene fra en svarttrost nede i lia var den eneste lyden hun hørte.

Det anget av vår. Naturen var i ferd med å våkne etter vinteren. Våren var livets årstid, tenkte hun. Kjærlighetens årstid. Ville det bli en vidunderlig vår for henne og Trond? Uansett skulle de kjempe, tenkte hun, med et plutselig blaff av stridslyst. Ingen skulle rå over livet hennes! Det var hennes liv og hennes kjærlighet, og begge deler var verdt å slåss for, om de ble nødt til det. Hun kjente en iling av frykt i magen. Hun ville helst ikke bli uvenner med foreldrene, men om hun måtte, så ville hun ta det ubehaget. Det ville vel ikke vare evig. Det ville gå seg til etter hvert.

Trond kunne jo ha kommet til en slags avtale med faren, men hun hadde ikke noen særlig tro på det, siden faren ikke hadde nevnt samtalen med et ord. Igjen knøt magen seg i angst, og hun rørte urolig på seg. Kvalmen bølget gjennom henne.

Hun fikk øye på Trond nede i lia. Han kom snarveien hjemmefra, med lange steg. Hjertet hennes satte av sted i vill fart. Kveldssolen skinte i de mørke krøllene hans. Han var den vakreste hun visste! Hun ble myk inni seg. Kjente hvor høyt hun elsket ham.

Bilder av den nakne, varme kroppen hans flimret foran henne, og hun kjente at hun ble varm i ansiktet. Hun hadde gitt seg til ham. De hadde vært nakne for hverandre. Ingenting kunne skille dem nå.

Hun rakte hånden ut mot ham da han kom, men han tok den ikke. Blikket hans vek unna. Han satte seg på trestammen, litt unna henne.

– Ka han sa, han far? spurte hun åndeløst. Uvissheten gjorde halsen trang. Det var så vidt hun fikk frem ordene.

Trond svarte ikke straks. Han dro til seg et halvvissent strå og ga seg til å tygge på det.

– Trond! Hun la hånden på nakken hans og dro fingrene gjennom håret hans. – Sei noko, Trond!

– E fer til Trondheim, sa han lavt. Han satt med hodet mellom hendene, og så ikke opp.

Maren ble sittende urørlig og stirre på ham. Hva var det han hadde sagt? Trondheim? Hva skulle han der?

– Ka sa du?

– At e fer til Trondheim.

Stemmen hans var ikke helt stø, og han unngikk fortsatt å møte blikket hennes.

– Når da? Vert du bort leng? E forstår no ikkje kofor du skal …

– E fer med bussen i morgo, og e kjem kan hende alder att. E blir nok varand der, la han lavt til.

Maren kjente blodet forlate ansiktet. Det var som om hjertet stoppet i brystet på henne. Bena føltes visne, som om hun aldri ville klare å reise seg og stå på dem igjen. Hun trakk til seg hånden. Det var ingen kraft i den heller.

– Alder att, sa hun ustøtt. – Ka meiner du med det? Skal e kom etter deg da, eller …?

– E drar alæn. Du skal bli her, sa han kort. – Det er slutt, Maren. Du og e … det er forbi.

– Forbi?

– Vi har jo visst det heile tida, Maren, at far din alder villa gå med på at det vart du og e. Han gjord det heilt klart i dag. Han hadd andre plana for deg, sa han, plana du villa forstå og godta og verta glad for etter kvart. Ja, det var slik han sa det.

Et kort øyeblikk møttes blikkene deres. Øynene hans var blanke. Det lå noe dypt der inne som hun ikke helt forsto. Så så han fort vekk igjen.

– Men det er ikkje sant, Trond! Det er deg e vil ha. Det er deg e er glad i, det veit du da!

Det svarte han ikke på. Han strøk en hånd nervøst gjennom håret, og ville fremdeles ikke møte blikket hennes. – Det nytter ikkje å snakk meir om det her, Maren, sa han lavt. Stemmen var tykk. – E har sagt det heile tida, at det er far din som rår. Men du har trudd at han villa … Han sukket tungt, og dro hånden gjennom håret igjen. – E er ikkje så viss på om du verkeleg kjenner far din, Maren, la han til.

Maren satt urørlig. Drømte hun? Var det et mareritt? Hun fikk seg ikke til å tro at Trond hadde gitt opp så lett. Hva mente han med at hun ikke kjente faren sin godt nok? Hun gjorde da det!

– Far din har gjeve meg mitt livs sjanse, sa Trond omsider, og spyttet ut strået han hadde tygd på. – Han har skaffa meg jobb i ein storbutikk i Trondheim, hos ein kar han kjenner. E kan få mulighet til å lær, til å utvikle meg og bli til noko. Bli butikksjef, kan hende. Få til noko her i livet. E fekk til og med startkapital av han, la han til, og skottet fort bort på henne. – Det var storveies av han, tykkjer e.

– Har du latt han kjøp deg? spurte Maren vantro. – Sa du ikkje til han at vi …

– Det var ikkje noko å sei, Maren. Han villa ikkje hør snakk om oss. Det var ikkje noko å diskuter, han sa klart ifrå om det. Han har gjeve meg muligheten til eit godt liv, gjentok han. – Han var kjøle sjenerøs.

Maren følte seg fullstendig tom. Hun frøs, kuldegysningene ristet gjennom henne. Det var ikke til å tro, det Trond sa. Hun klarte ikke å forstå noe av det.

– Så du kjempa ikkje for oss to? Det kom som en vantro hvisking. – Du tøkt kan hende ikkje kjærligheta vår var noko å kjempe for? Eller er det ikkje kjærlighet frå di side kan hende?

Han svarte ikke, sank bare liksom litt sammen. Trakk opp et nytt strå, og stakk det i munnen. – Det her er den best løsninga, Maren, sa han omsider.

Hun kjente ikke igjen stemmen hans.

– Du sa du elska meg, sa hun med sår stemme, og satte blikket i ham. – Og e trudd på deg. E har gjeve meg til deg, e har kledd meg naken for deg. Og du sa at du elska meg, Trond. E trudd deg på det – e hadd ikkje gjeve meg til deg uten. E er da ikkje slik, la hun bittert til, – at e gjev meg til kem som helst.

– Det trur e da ikkje hell, sa han lavt. – Og e har elska deg, Maren. Men kjærligheta vår er ikkje liv laga.

Han strøk en hånd fort over øynene. Hun så at han var blek. Kjevebena sto som stramme knuter i ansiktet hans.

– E kunna ha venta på deg, Trond. E kunna ha venta i fleire år.

Tårene silte nedover ansiktet hennes.

– Det er det inga gagn ti. Han kastet fra seg strået. – Du finn ein annan, Maren, ein som far din kan godta. Det her er den best løsninga for all, gjentok han. – Du òg veit det. Du får ikkje eit godt liv om du kjem på kant med far din.

– Far min, sa Maren med et hikst. – E bryr meg da ikkje om ka far min meiner! E trudd på deg, e, Trond. E elska deg! E trudd du villa slåss for oss, for e trudd at du elska meg òg. E stolt på deg.

– E har dei hæm å tenkje på, Maren. E hadd ikkje noko valg. Forstår du ikkje det? Det var noe nesten desperat i stemmen hans.

– Du elsker meg ikkje, hikstet hun. – Du har alder elska meg! Du villa berre ha meg og eige meg – for ei stund.

Det svarte han ikke på. Han reiste seg. – Det her kjem det ikkje noko godt ut av, sa han kort. – Det blir som det blir, Maren. Slik det må bli. E fer i morgo.

– Trond!

Hun reiste seg og tok tak i ham. Klamret seg til ham. Han gjorde seg lempelig fri. Sto et kort øyeblikk og så henne inn i øynene. Så strakte han hånden ut og strøk henne over kinnet. Et mykt kjærtegn.

– E har elska deg, Maren, sa han lavt. – E har Gud til vitne på det. Men av og til er ikkje eingong kjærligheta nok.

– Er ikkje kjærligheta nok? hvisket hun. – Korleis kan du sei det? Ka er nok, om ikkje kjærligheta er nok?

– Det er berre slik det er, sa han. – Kan hende vil du kom til å forstå det ein dag, Maren. E … E ynskjer deg alt godt.

Og dermed la han i vei bortover åskanten mot Lia.

Maren visste ikke hvor lenge hun ble sittende der. Det var som om all kraft hadde forlatt henne, som om hun aldri ville orke å reise seg mer.

Trond … Hvordan kunne han gjøre noe slikt mot henne? Hvordan skulle hun orke å leve videre etter dette? Trond hadde betydd alt. Han hadde vært livet hennes, gleden, kjærligheten, ja, selve meningen med livet. Og så hadde han latt seg kjøpe! Han hadde gitt henne opp uten kamp! Og i morgen reiste han. Kanskje ville hun aldri se ham igjen.

Det var over.

Foreldrene måtte aldri få vite noe! De måtte ikke få mistanke om hvor alvorlig det hadde vært – at hun og Trond hadde ligget sammen, vært nakne for hverandre. Den skammen ville hun ikke bringe over dem, uansett hvor skuffet hun var over dem.

Ville hun noen gang klare å tilgi dem? De brydde seg ikke mer om henne enn at de kunne ødelegge livet hennes med noen korte ord … Men de visste jo ikke alt, tenkte hun. De ante ikke at forholdet til Trond hadde vært noe helt annet enn en ungpikeforelskelse. At det hadde vært alvor.

Maren tenkte ikke på at hun selv kunne ha sagt noe til foreldrene. Hun hadde bare vært feig og løyet, når de spurte.

Trond hadde forrådt henne, ilte det heftig gjennom henne – forrådt både henne og kjærligheten deres. Og fremtiden deres. Men livet måtte gå videre, hun innså det. Hun måtte holde maska, og ikke la noen forstå hva som hadde foregått. Ikke foreldrene, ikke vennene. Ingen. Hvordan det skulle gå til, ante hun ikke, men det var ingen vei utenom. Trond ville ikke ha henne. Resten måtte hun klare opp med selv. Det var slik det var.

Stivt reiste hun seg og ga seg i vei nedover lia.

Maren smøg seg stille inn hjemme, hengte jakken opp på knaggen og gikk mot rommet sitt. Men de tre i stua hadde hørt henne komme, enda så stille hun hadde vært.

– Maren, er det du? ropte moren.

– Ja, e tenkt e skull legg meg.

– Legge deg? Det er da ikkje sengetid enno. Kom inn her.

Maren gned seg hardt i ansiktet for å få litt farge i kinnene, sukket og gikk inn i stua. Til og med faren så opp da hun kom inn.

– Du ser ut som du har solgt smør og ikkje fått betalt, sa han med et snev av ironi i stemmen. – Er det den her affæren med Trond Lia som tynger deg slik? Det er berre tullfere. Ka verden var det du trudd, dråk?

Maren svarte ikke. Hun sto og plukket på en nedbitt negl, og forsøkte å svelge gråten.

– E sender Trond til Trondheim, sa faren. – Det er ein gyllen sjanse for han, og mykje meir enn han fortjener, etter å ha gjort sine hoser grønne hos deg. Da er e kvitt han for godt, la han til. – Og så får du ta deg sammen, Maren, og ikkje sjå ut som sju sorger og åtte bedrøvelser. Det tar seg ikkje ut. Ein liten ungdomsforelskelse er ikkje verd såpass. Ikkje av ein Bredli. Og slett ikkje når det var den karen du hadd kasta auan på, la han til. – Maken til tullfere! Kor hadd du tankan dine, dråk?

– Vi har vel all hatt våre ungdomsforelskelsa, Thorvald, brøt tanten inn. – Vi veit da at det kan svi.

Faren brummet noe til svar, og tente pipa. – Ja, saka er i alle fall ute av verda no, sa han kort. – Lia-karen er bort, og e håper det er for godt. Den her saka skal alder nevnes igjen. E det forstått? Det er ikkje meir å snakk om.

Det hadde vært tider da Maren hadde tenkt at om det kom til et oppgjør som dette, ville hun slåss for retten til å bestemme over sitt eget liv. Velge den hun ville ha. Og kan hende hadde hun våget det også, tenkte hun, om Trond ikke hadde slått hånden av henne og godtatt farens tilbud. En diskusjon hadde ingen hensikt lenger. Trond hadde gjort sitt valg. Farens tilbud hadde betydd mer for ham enn hennes kjærlighet. Det var ikke mer å kjempe for.

Hun ble sittende en stund i stua sammen med de voksne. Minuttene sneglet seg pinefullt av sted, og da klokken ble halv ti, sa hun god natt. Ingen hadde nevnt Trond igjen. Historien var tydeligvis over for faren. Han og moren skulle bare ha visst, tenkte Maren igjen, med et gys. Trond var vekk, og selv kom hun aldri til å si noe. Men glemme det ville hun aldri, det visste hun.

Da hun hadde kommet i seng, banket det forsiktig på døren hennes. Tanten stakk hodet inn. – Kan e kom inn litt?

– Ja, du kan no vel det, nikket Maren.

– E forstår at du har det vondt no, dråka mi, sa tanten. – Så det var han Trond du tala om, da du sa at du var kjær i ein som far din ikkje villa godta?

Maren nikket stumt, og kjente tårene presse på igjen.

– Men kjent du han så godt, da? Har di vore mykje i lag?

– Vi har no gått tura og preka ein del i vinter, sa Maren forsiktig. – E brydd meg mykje om han, la hun til. – Lika han kjøle godt.

Tanten nikket tenksomt. Tok den ene hånden hennes, og klemte den i sin varme.

– Godt det ikkje hadde vorte meir alvor mellom dykk enn det, da, sa hun. – Da hadd det vore enda vansklegar i dag.

Maren nikket stumt. Ikke engang til tanten kunne hun si det som det var. Hun forsto at det ville ha blitt et sjokk, selv for henne. Så hun tidde.

– Du er ikkje blid på far din no.

– E er vel ikkje det.

– Men han vil ditt beste, Maren. Du er så ung. Det kjem andre med tida, enda du kan hende ikkje trur det no, i kveld. Men det gjer det, Maren min. Livet har mykje i vente for deg, la hun til og strøk henne over kinnet. – Mykje godt, ban.

Maren svarte ikke. Hun trakk dyna opp til haka og blunket vekk tårene. – E trur e vil sova no, tante Emma, sa hun lavt. – God natt.

Tanten reiste seg. – Det ordner seg, Maren, sa hun. – Men kan hende vil det ta litt tid. Sov godt.

Da døren lukket seg bak henne, dro Maren dyna helt over hodet og lot tårene strømme. Det var sviket som var verst, følte hun. Sviket og tomheten. Dagen i morgen orket hun ikke tenke på. Ikke på fremtiden, heller. Hun fikk håpe tanten hadde rett – at det ville ordne seg. Med tiden.