Anne-Lise Boge

6

Morshjerte

Svart engel

Anne-Lise Boge

6

Morshjerte

Svart engel

Denne historien er fri fantasi. Lokale steder, personer
eller hendelser har ingen som helst rot i virkeligheten.
Dette er helt og holdent min historie,
som bare lever i min fantasi.

Anne-Lise Boge

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Dem forsvann innover korridoren i første etasje. Stansa utafor ei av dørene inn til eit rom. E sto bak ei stor plante og kikka. E veit ikkje ka det betyr, Maren – men Lina slo arman om Thorleif og kyssa han! Og han … Men ikkje berre det. Han tok fram ein romnøkkel og åpna døra til rommet – og vart med ho inn! Dem forsvann inn i lag, Maren!

E veit ikkje ka e skal tru. Helst villa e ikkje sagt det til deg, men e tykkjer det er rett at du veit det, slik at du kan tak det opp med Thorleif i påska. For noko er på gong, såpass er sekkert. Men det behøver ikkje vara noko alvorleg, e seier ikkje det.

Vi ses i påska, da. Det her behøver jo ikkje bety all verden, Maren, men e tøkt e villa sei det.

Beste helsinger frå Inga.

Maren ble sittende helt stiv. Thorleif ville aldri ha … Hva da? Bedratt henne? Eller var det kanskje det han hadde gjort hele den uken i Trondheim – bedratt henne med Lina? Hun krøllet brevet sammen. Gråten presset på. Det kunne ikke være sant! Hun slo hendene for ansiktet og stønnet. Nei, skrek det inni henne. Nei, nei! Men på netthinnen hennes danset bildet av to nakne kropper i en stor hotellseng.

Hun rakk akkurat bort til bøtta ved vaskevannsfatet, før hun kastet opp.

KAPITTEL 1

Maren var glad for at hun hadde bestilt både reisebillett og plassbillett i god tid, for trondheimstoget var stappfullt. I trengselen og forvirringen kom hun inn i gal ende av vognen, og måtte sno seg og kofferten og den store esken med brudekjolen mellom stressede mennesker og grinete unger.

Det viste seg at hun hadde fått vindusplass. Hun følte at det nesten var for godt til å være sant. Nå kunne hun lene seg inn i kroken ved vinduet og forsøke å sove litt, for det hadde ikke blitt mye soving om natten. Hun hadde ligget og vridd og kastet på seg mens tankene hadde tumlet rundt i hodet på henne.

Brevet fra Inga hadde skaket henne skikkelig opp. Hun hadde forsøkt å finne alle slags forklaringer og unnskyldninger – både på kysset Inga hadde sett, og ikke minst på at Thorleif hadde blitt med inn på Linas rom. Det behøvde jo ikke bety at han hadde vært utro. Kanskje han bare skulle hjelpe Lina med … ja, hva da? Hun fant ingen gode grunner til at han hadde noe inne på sekretærens rom å gjøre, uansett hvor mye hun forsøkte. Så natten var blitt lang og tung og tårevåt.

Utpå morgenkvisten hadde hun sovnet av ren utmattelse, og da vekkeklokken ringte, hadde hun vært helt fortumlet. Hun kom seg opp og skylte ansiktet i kaldt vann. Kikket på seg selv i speilet. Hun så ut akkurat som hun følte seg – elendig. Men hun skulle ikke gi seg uten kamp! Hun skulle dra hjem med hevet hode, og gjøre krav på mannen som var hennes! Ikke tale om at hun skulle gi seg over. Og hvis Thorleif virkelig hadde bedratt henne … Hun visste ikke om hun turte spørre ham. Kan hende var det best å la det ligge. Hun ante ikke hvordan han ville reagere – og ikke hvordan hun ville reagere selv, heller, hvis hun fikk det bekreftet. Bare tanken fikk kvalmen til å bølge gjennom henne. Hun kunne ikke få seg til å tro det. Thorleif var ikke slik. Rett nok hadde han hatt ord på seg for å være litt av en jentefut, men det var før hennes tid.

Om han hadde gått til sengs med Lina, måtte det ha vært en engangshendelse, tenkte hun. Slikt kunne lett skje på et kurs. Litt for mye vin, god stemning og en villig, klengete dame – som Lina tydeligvis var. Maren hadde hørt om slikt. Da var det fort gjort å gjøre noe dumt; noe en angret etterpå og helst skulle hatt ugjort.

Hun kunne tilgi det, trodde hun. Hvis det bare hadde skjedd den ene gangen. Da betydde det nok ikke noe for ham. Og når sant skulle sies, hadde hun mer enn nok med å feie for sin egen dør. Hun hadde tross alt født et barn siden sist hun så Thorleif! Men det måtte hun ikke tenke på. Jenny var ettertrykkelig låst inne i sitt eget rom i hjertet hennes. Hun kom ikke til å fortelle Thorleif om barnet. Det var fortid – akkurat som et eventuelt sidesprang fra hans side.

Det beste var å glemme alt sammen. La det ligge. Nå skulle fremtiden begynne! Alt avhang av at hun klarte å tie, og det skulle hun klare. Det hadde kostet henne så dyrt, dette med Trond og Jenny, alle løgnene og alt renkespillet hun hadde bedrevet. Hun fortjente å være lykkelig nå. Det skulle ingen få ødelegge – aller minst Lina.

Fortjente? undret hun i neste øyeblikk. Fortjente man noe annet enn en plass i helvete, når man hadde gjort det forferdelige som hun hadde gjort?

Togreisen virket uendelig. Hun hadde tatt med en bok, første bind i Sigrid Undsets trilogi om Kristin Lavransdatter. Men selv om hun fant boken både fengende og velskrevet, klarte hun ikke lese lenge av gangen. Det var trangt i kupeen, og etter hvert som luften ble tyngre og dårligere, fikk hun en verkende hodepine. Hun dristet seg til å foreslå at de skulle åpne døren ut til gangen, og det ble gjort, men det hjalp ikke nevneverdig. For der ute var det også fullt av folk – alle de som ikke hadde plassbillett, og som enten satt på gulvet eller sto og hang oppetter veggen. Det var ryggsekker, kofferter og reisevesker overalt, så når man skulle på toalettet, måtte man skreve over hauger av bagasje og åle seg forbi svette, halvsovende mennesker med bena ut over hele gangen, eller glade ungdommer i påskehumør, som klynget seg fnisende sammen og helst ikke ville flytte seg så en kunne komme forbi.

Den unge mannen som satt rett overfor henne, forsøkte å få i gang en samtale. Det ene kneet hans var stadig borti hennes under det lille bordet mellom dem, enda hun trakk bena tett inntil seg. Det var tydelig at han kunne tenke seg en liten togflørt. Maren svarte knapt på det han sa, og etter en stund ga han opp. Men hun følte blikket hans på seg flere ganger, og likte det dårlig. Hun la hodet inn mot veggen, dro jakken over ansiktet og forsøkte å sove. Det var langt igjen, og når hun kom til Trondheim, ventet flere timer med buss nedover dalene. Hun ville ikke være hjemme før sent på kvelden.

Hun spiste matpakken sin og drakk to kopper av den halvkalde kaffen på termosen. Det hjalp litt på hodepinen. Hun hadde ikke fått i seg noe frokost før hun dro, så maten smakte bedre enn hun hadde ventet. Hun hadde ikke trodd hun skulle greie å få ned en bit.

Hun ble sittende og se på landskapet som fór forbi. Det var i alle fall ikke mangel på snø, tenkte hun, da de kjørte over Dovre. Solen gnistret i skinnende fjelltopper og uendelige hvite vidder, og himmelen kvelvet seg vid og blå. Det mektige synet fikk tårene opp i øynene hennes. Dette var noe annet enn gatene i Oslo. Det begynte å likne hjemme. Igjen fikk hun den synkende, ilende følelsen i magen – spenningen, uvissheten om det hun ville møte når hun kom hjem.

Buss-setene var like harde og vonde som hun mintes dem fra turen til Trondheim i slutten av juli året før. Veiene var dårlig brøytet, så de humpet og ristet nedover dalene. Maren var stuptrett, sliten og kvalm og hadde en begynnende verk i korsryggen. Hun hadde kjent det på den forrige turen også, mintes hun, men da hadde hun jo vært gravid. Det ville nok gi seg, bare hun kom seg av denne skranglebussen og fikk ligge i en god seng.

Hun trodde aldri bussturen ville ende, men etter noen timer med risting begynte hun å kjenne seg igjen. De nærmet seg bygda og hjemmet hennes. Og jo nærmere de kom, desto mer nervøs og urolig ble hun.

Hun fant frem en kam fra håndvesken og gredde gjennom håret. Festet det med kammer. Og så smuglet hun frem leppestiften og strøk et ørlite lag rødt over leppene. Hun ville gjerne ta seg godt ut når hun hoppet av bussen – i tilfelle Thorleif ventet på henne. De hadde ikke avtalt noe. Han regnet kanskje med at hun skulle ligge hjemme hos foreldrene den første natten. Hun hadde ikke fortalt dem at hun hadde tenkt å bo i nyhuset til Thorleif mens hun var hjemme, så hun måtte få forberedt dem på det.

Kanskje Thorleif ikke sto og ventet? Kanskje han ikke ville dukke opp før i morgen? Det sved i brystet. Hun håpet så inderlig at han sto der når hun kom. At han ville møte henne – ta om henne og kysse henne, hviske at han var glad for å se henne, og at han elsket henne. Det ville kanskje jage de vonde mistankene på flukt og gi henne litt ro i sjelen. Gud skulle vite at hun trengte det!

Mørket kom krypende. Her var det ikke gatelykter som i Oslo, men snøen lyste opp. Og måneskinnet. Det hang en stor, gyllen måne på den svarte himmelhvelven. Og stjernene! Hun bøyde seg frem og kikket ut. Ingen steder var stjernene som her – så store og skinnende at det føltes som en bare kunne strekke ut en hånd og plukke dem ned. Slik var det heller ikke i Oslo.

Da bussen omsider stoppet, ble Maren sittende et øyeblikk helt stille. Hjertet raste av sted, og hun måtte trekke pusten dypt for å roe seg. Bagasjen hennes var i bagasjerommet bak i bussen, så hun tok med seg vesken og reiste seg stivt. Hun skimtet noen skygger i mørket utenfor, men oppfattet ikke hvem det var.

Da hun steg ned det siste trinnet, sto Thorleif foran henne. Han var som hun husket – kanskje enda kjekkere. Marssolen hadde allerede gitt ham en kledelig brunfarge i ansiktet, og øynene var blå og intense. Den lyse luggen hang uvørent ned i pannen. Hjertet slo kollbøtte i brystet på henne.

– Velkommen hæm, Maren min, sa han lavt og slo armene om henne.

Hun sto med ansiktet inn mot den ru ullgenseren hans og følte seg så ufattelig lykkelig. Han hadde kommet! Hun brydde seg ikke om at det var folk rundt dem. Folk som så den varme velkomsten og sikkert kom til å prate om den. Det eneste som betydde noe, var at Thorleif var der og kalte henne «Maren min». Klart han ikke hadde bedratt henne!

– Er du utsleta?

– E var, hvisket hun med tykk stemme og kikket opp på ham. – Men e er ikkje det no lenger! No når du er her, kan e orke alt! Hun slo armene om halsen hans og klemte seg inntil ham. – Å, om du visst kor e har sakna deg. E kan mest ikkje tru at det er sant, det her. At e endeleg er her hos deg.

Han la hendene om ansiktet hennes og smilte mot henne. Det skinte i hvite tenner. Månelyset gjorde at håret hans nesten virket hvitt.

– Ja, no er du her, sa han. – E har sakna deg.

Bussjåføren drev og lempet ut bagasje fra bagasjerommet, og de gikk bak dit og fikk tak i kofferten, reisevesken og den store esken med brudekjolen.

– Noko til eske, sa Thorleif.

– Det er brurekjolen min, sa Maren litt opprømt. – E sa no at e kom hæm med brurekjole, gjord e ikkje det?

– Jo, det nevnt du visst. Men det er den størst esken e har sett, så det må vara noko til kjole.

– Det er det òg, smilte Maren. – Den finast du nokon gong kjem til å sjå!

– Får e sjå den snart, da?

– Å nei, du! Ikkje før på bryllupsdagen. Det betyr uløkke om brudgommen ser kjolen føre den dagen, veit du ikkje det?

– Nei, e visst ikkje det, men da får e no berre vent, lo han. – Hovedsaken er at e får sjå deg kvar dag mens du er hæm.

– Og det skal du få, sa Maren. Hun tok den store esken og reisevesken, mens Thorleif tok kofferten. – Trur du kan hende at e kjem til å slepp deg av syne mens e er hæm?

– E lyt no gå på arbeid, da. E har ikkje fri før skjærtorsdag. Men vi har kortar dager, la han til. – Stenger klokka to.

– Da blir e med deg i banken! E vil vara i lag med deg heile tida!

Han lo litt. Tok etter hånden hennes med den ledige hånden sin.

– Det går nok ikkje, Maren. E har ein jobb å gjer i banken. Og ka skull du gjer der? Du må da vara litt i lag med foreldra dine òg.

– Ja, dem, ja, sa Maren og kikket seg rundt. – Dem er no ikkje her. Ikkje far min eingong.

– Det er mi skuld, sa Thorleif. – E var oppom dem og sa at e villa møt deg alæn, men at vi skull kom rett dit no etterpå. Og så nevnt e at e villa ha deg hos meg i nyhuset mens du var hæm, men at dem skull få sjå ein del til deg lell.

– Har du sagt det? spurte Maren overrasket.

– Ja, og det gjekk bra. Mor di var ikkje så henrykt, e såg no det, men ho forsto jo at vi … Ja, ho sa no ja. Og far din var aldeles enig.

Maren hadde ikke ventet annet. Faren ville nok at alt skulle legges til rette så ikke noe ødela for hans store drøm om å få datteren gift med den unge banksjefen.

– Men kor skal e vara i natt da? Hæm?

– Å, nei, du, lo han og kikket på henne. – Det er redd opp med nyvaska og nystrøkne sengkle i nyhuset.

Det søkk i Maren. Noe søtt rørte seg i underlivet. Hun trakk pusten dypt inn. Han hadde ordnet opp med foreldrene hennes og gjort i stand i nyhuset! Klart han ikke hadde bedratt henne. Da ville han ikke ha gjort noe sånt. Vært så ivrig etter å få henne for seg selv.

Hun stanset, hevet seg opp på tærne og kysset ham fort og mykt. Lot munnen stryke over de kalde leppene hans.

Det er ikkje noko sted e heller vil sova, enn i den nyoppredde senga i nyhuset, sa hun lavt og smilte. – Tett inntil deg.

Sova? ertet han. Det glitret i blå øyne. – E veit ikkje kor mykje soving det vert, lille Maren!

Hun kjente at hun ble varm og rød i ansiktet. Slo blikket ned og gikk videre med den store esken daskende mot låret.

E treng da ikkje til å sova, sa hun lavt.

Det var det e håpt på, smilte han.

Det ble et varmt og hjertelig gjensyn med foreldrene og tanten. Selv om det egentlig var langt over vanlig tid for aftensmat, hadde moren dekket på i stua og satt fram både kjøttpålegg, leverpostei og hjemmelaget multesyltetøy. Og hjemmebakt brød – Annas hjemmebakte brød! Maren hadde kjent den liflige duften helt nede i gangen.

Da hun hadde hengt av seg kåpen og fått av seg skjerf og vanter, tok moren om skuldrene hennes og holdt henne ut fra seg. Gransket henne kjærlig og inngående. Maren følte seg ikke helt vel under det vurderende blikket hennes.

Du har vorte så tynn, ban, sa moren og strøk henne over kinnet. – Har du vore klæn att, og ikkje sagt noko?

Det har e da ikkje, mor, sa Maren brydd. – Og e er no ikkje så tynn, det er du som ikkje minnest korleis e bruker vara.

– Å, ho har no litt rett i at du er tynnar, sa tanten og kikket vennlig på Maren. – Men det kler deg godt. Du er annsleis, på eit vis. Du har vorte meir vaksa. Og enda penar, la hun til med et smil. – Enda du var no pen nok frå før.

– Det er e enig i, sa Thorleif og la en arm om Marens skulder. – Tante Emma har rett. Pen var du før du dro, men no … Han rørte lett ved det brusende håret som flommet nedover skuldrene hennes. – No er du vakrar enn nokon gong. E veit heller ikkje ka det er, men du er … du er inga ungjente lenger. Du har vorte kvinne på den tida du har vore bort.

Maren ble rød og forlegen, men hjertet sang ved ordene hans. At hun var blitt en vakker kvinne i hans øyne, likte hun å høre. At hun var blitt mor – at det var det som hadde forandret henne mest – tidde hun klokelig om.

– Nei, no får di hald opp, buldret faren vennlig. – Ho vert stor på det, dråka, når di roser ho på det viset. Hovedsaken er at ho er fresk, og at ho gjer det godt på skulen nede i hovedstaden. Det er det e betaler for.

– Ja, fresk er e, sa Maren fort. – Og e vart best av all til påsktentamen.

– Det hørest bra, nikket faren fornøyd. – Så har e ikkje kosta på deg det her året forgjeves. Men det hadd e no ikkje forventa hell, la han til med et anstrøk av stolthet i stemmen. – E veit da at det er eit godt haue på dotter mi. Han smilte bredt.

– Da kan vi sett oss til bords og få litt mat. E held på å svelt i hjel, slik vi har venta med kveldsmat i dag.

Det ble et hyggelig og muntert måltid. Maren passet på å spørre om alt nytt hjemmefra, så de ikke skulle få spurt så mye om livet i Oslo. Men hun syntes hun klarte seg bra når de spurte om flyttingen og Thorvald Meyersgate og skolen. De hadde tydeligvis ingen mistanke om noe, tenkte hun lettet. Ikke Thorleif heller, det forsto hun på ham.

– Og du som har fått deg kjærest, tante! sa hun og smilte mot Emma. – Du må tru e har hørt røktan, selv om e har vore langt unna. Så det er ikkje berre e som blomstrer, la hun til, – du sitt no der som ei rose, du òg, midt i vintermørket.

Tanten ble rød, men smilte. Et mykt, lykkelig smil som lyste opp ansiktet hennes og fikk øynene til å skinne. – Ja, tenkje seg til, sa hun. – E hadd alder trudd at e skull …

– Men di har ikkje forlova dykk enno?

Nei, det vil vi no vent med tils etter bryllupet ditt.

Kofor det? Det er da ikkje noko å vent med, tante Emma!

– Nei, det meiner e òg, stemte Thorleif i. – Få på dykk ringer i løpet av påskhelga. Det treng no ikkje til å verta noko stort oppstyr av det? Det er det du og lensmannen som bestemmer, det – om di berre vil ha det heilt privat. Di er da vaksen nok til å gjer som di vil.

– Dem må no skaff seg ringan fyrst, sa faren, ikke like entusiastisk som Maren og Thorleif. – Det kan da ikkje ha slik hast. Det er ikkje tida å dra til byen no for å kjøp …

– Vi har kjøpt ringer, Thorvald, innrømmet tanten og ble flammende rød. – Dem ligg no berre på vent.

Faren ble målløs, og moren så uforstående på søsteren sin.

– Har di kjøpt …

– Da veit e ka vi gjer, sa Thorleif. – Det skal jo vara fest på Høgås på påskaften. Ja, du veit jo ikkje det, Maren, men det skal det. Foreldran mine villa det. Vi skull feire at du er hæm i påska, og at det har gått så kjøle bra i banken sida e begynt der. Men no kan vi feire forloving den kvelden òg! Det vert å slå mang fluer i ein smekk, det. Storveies!

Skal det vara fest? Maren så litt uforstående på ham. Hun hadde ikke hørt om denne festen, det hadde han rett i. Han hadde ikke nevnt noe om det da de snakket sammen i telefonen sist, og det hadde ikke moren heller.

– Det skull vara ein overraskels, smilte han og strøk fort over armen hennes. – Ein skikkeleg påskfest, med lammesteik og dram og dans. Og mang hyggelege folk. E gler meg til å syn deg fram, Maren min.

– Dem har no vel sett meg før, sa Maren. Hun ville heller hatt ham for seg selv, enn å kaste bort hele påskeaften på en fest. Men hun sa det ikke. Det var jo hyggelig gjort av forelderen hans. Og smigrende at han sa han ville vise henne frem – selv om hun kjente alle som kom.

– Ja, dei har sett deg før, i alle fall flestparten, innrømmet han. – Men det er ei tid sida no, og du har forandra deg mykje. E kan ikkje få vist deg fram nok, smilte han og rørte ved håret hennes. – Og du får no hels på Lina.

Hjertet stoppet i brystet hennes. Hun satte en matbit i halsen, og måtte hoste. Fikk tårer i øynene.

– Lina?

– Ja, e har no fortalt om ho. Foreldran mine er kjøle glad for at ho gjer slik godt arbeid for meg, for det gjer ho verkeleg. Ho avlaster meg. Så dem villa no ha ho med, for å sei takk, på eit vis.

Maren kom ikke på noe å si. Hun sølte syltetøy på duken og mumlet en unnskyldning. Lykkefølelsen forsvant, og hun satt med stive skuldre og en vag svie under brystbenet.

– Ja, e forstår no at foreldran hass har bede ho, sa faren og tente pipa. – Han hadd no jobba seg spent i hel, han Thorleif, om han ikkje hadd hatt ei slik døktig dame attmed seg. Og ei som til og med er retteleg fin å sjå på, la han til og humret og kastet et raskt blikk på kona si. – Retteleg så fin, ja.

Det med å feire tantens forlovelse i selskapet ble ikke nevnt igjen, og ikke tok hun det opp selv, heller.

Maren og Thorleif brøt opp like etterpå. Det begynte å bli sent. Maren tok bare med seg det mest nødvendige. Hun skulle hente resten av klærne sine dagen etter.

Det lyste fra et av soveloftene på Høgås, ellers lå den mektige gården i mørke. Men i nyhuset lyste det i flere vinduer. Det hadde Thorleif gjort for at hun skulle føle seg velkommen, tenkte hun. At hun ikke skulle komme snikende dit sent på kvelden til et mørklagt hus.

Hun hadde ikke sagt mye etter at hun fikk vite at Lina skulle komme på påskefesten. Det betydde ikke noe. Det var jo Thorleifs foreldre som hadde bedt henne – ikke Thorleif selv. Så fikk hun altså møte henne til slutt. Da skulle hun vise henne hvem som var Thorleifs utvalgte!

– Velkomma hæm, sa Thorleif da han åpnet døren for henne og lot henne gå først inn. – Det her har e sett fram til …

Maren snudde seg mot ham og slo armene om ham. Kjærlighet og attrå sydet i kroppen. – E òg, sa hun lavt. – E òg, Thorleif. Meir enn du trur.

Hun vrengte av seg kåpen og slapp den rett ned på gulvet. Tok hånden hans og dro ham mot trappen til soveloftet. – Komma, sa hun hest. – Ka venter du på?