Anne-Lise Boge

7

Morshjerte

Forventningens sommer

Anne-Lise Boge

7

Morshjerte

Forventningens sommer

PERSONREGISTER

THORVALD BREDLI

– kjøpmann, far til Maren

EDITH BREDLi

– kona til Thorvald Bredli

MAREN BREDLI

– eneste barn til Thorvald og Edith Bredli

ODA (JENNY)

– Marens datter

EMMA HAUG

– søster til Edith Bredli. Gift med Bjarne Haug

BJARNE HAUG

– lensmann

ANNA

– hushjelp hos familien Bredli

OLINE INNERØY

– butikkhjelp hos kjøpmann Bredli

TROND LIA

– har vært lagergutt i butikken, og Marens kjæreste. Har kommet til penger, og bor nå i Trondheim

OLE HØGÅS

– storbonde på gården Høgås

HJØRDIS HØGÅS

– kona til Ole

EVEN HØGÅS

– odelsgutten på Høgås

SIGRID HØGÅS

– kona til Even

OLE EVEN OG EILIF HØGÅS

– sønnene til Even og Sigrid

THORLEIF HØGÅS

– bror til Even, banksjef i bygda. Forlovet med Maren

LINA TRØEN

– bankansatt

INGA LILLEVIK

– venninne av Maren, forlovet med Frank Wiulfsen

HELENE LUDVIGSEN

– Marens vertinne i Oscarsgt i Oslo

HELGA LUND

– Marens nye hybelvertinne i Thv. Meyersgt i Oslo

OLAUG NILSEN

– Marens klassevenninne i Oslo

BIRGIT HANSEN

– venninne av Maren i Oslo. Alenemor til Fredrik

HENRIETTE OG BERNHARD BROCK

– Ingas tante og onkel, bosatt i Trondheim

KARINE

– Hushjelp hos Maren og Thorleif

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Hotellresepsjonisten sjekket gjesteboken. – Å ja, nå fant jeg det. 128, ja. Et dobbeltrom. Nå husker jeg det! Det var han med den vakre fruen.

– Akkurat, svarte kollegaen hennes. – Herr Høgås, ja. Men glemt noe … Hun snudde seg mot veggen bak dem, der det var en del hyller.

Maren visste ikke hvordan hun kom seg ut. Hun vaklet nedover den stille gaten, lente seg mot en grå husvegg og kastet opp. Svinestek og rød gelé klasket ned i den skitne snøen. Det kunne ikke være sant! Thorleif ville aldri ha gjort noe slikt mot henne. Aldri!

En ny sprut vrengte seg ut av henne. Til slutt var det bare sur, grønn galle igjen. Det var da hun innså at det kunne være sant.

Hun ség langsomt sammen nedover husveggen. Gråten fikk henne til å skake. Hele verden kom rasende ned i hodet på henne. Hun ville dø!

KAPITTEL 1

Maren hadde fått vindusplass, som sist. Hun kunne nesten ikke tro at hun hadde vært så heldig. Det var jo den beste plassen i kupeen. Hun fikk plassert kofferten og den store reisevesken på bagasjehyllen, og sank sammen inni kroken ved vinduet. Hun hengte kåpa på knaggen over hodet sitt, og dro den rundt seg så hun var skjermet for nysgjerrige blikk fra medpassasjerene. Med såre, rødkantede øyne stirret hun blindt ut av vinduet.

Hun visste ikke hvordan hun hadde kommet seg fra hotellet til stasjonen, husket bare at hun hadde kastet opp inntil en grå husvegg til hun var så tom innvendig at det føltes som om magen vrengte seg. Hun kjente ennå den sure smaken av galle svi i halsen, enda hun hadde skylt munnen og drukket vann fra springen på toalettet på stasjonen. Men det hadde ikke hjulpet stort, smaken av galle og oppkast var der fremdeles. Og hun var fortsatt kvalm, det ulmet i magen. Hodepinen hadde kommet tilbake med fornyet styrke, og hun hadde ikke noe å ta for å dempe den intense smerten. Det var kan hende derfor hun var så kvalm, tenkte hun, og presset fingrene mot et punkt over neseroten. Hun hadde hørt at det kunne hjelpe, men hun kjente ikke noen bedring. I stedet la hun pannen mot den kjølige vindusruten og lukket øyene.

Hun kunne ikke fatte at det var sant! Hadde virkelig Thorleif og Lina delt rom på hotellet under kurset, og latt som om de var gift? Det måtte da være kolleger fra andre banker der. Hadde ikke de undret seg? Men Thorleif hadde vel regnet med at han ikke ville se dem før på neste kurs, så sjansen for å bli avslørt var ikke overhengende. Det måtte være slik han hadde tenkt, hun kunne ikke forstå annet.

At han kunne gjøre dette mot henne – kaldt og med fullt overlegg bedra henne hele uken i Trondhjem! Det var nok ikke første gang han hadde gjort det, heller, hun innså det nå. Han hadde bedratt henne med Lina, både før kurset og etterpå, antagelig helt til hun kom hjem nå til påske. Det var ikke så rart at Lina hadde vært så hovmodig, så sikker på at hun ville få ham til slutt, selv om det var Maren han var forlovet med. Den forlovelsen kunne ikke bety stort for ham?

Det forundret henne at Lina ikke hadde sagt det som det var – at hun hadde hatt et forhold til Thorleif i lange tider. Lina måtte ha verket etter å slenge det i ansiktet på henne, tenkte Maren. Så naiv og dum hun hadde vært! Hun hadde stått ute i den kalde gangen og sagt at Lina ikke måtte vente seg noe av Thorleif, for det var henne han elsket. Thorleif hadde sikkert forbudt Lina å si noe, og hun hadde ikke våget annet enn å tie, av redsel for å miste ham.

Maren kjente et iskaldt sinne klemme om brystet. Hun følte seg så bedratt og latterliggjort, så dum og naiv. Skamrødmen sved i ansiktet. Lina måtte ha ledd seg skakk innvendig, og godtet seg verre.

Hvordan var Thorleif skapt, når han kunne være så utrolig øm, elskelig og omtenksom, og samtidig ha Lina gående på gress? Hvordan kunne han gå rett fra Linas favn og inn i hennes, og lyve henne full om kjærlighet og troskap og et langt liv sammen? Og elske med henne, så hun trodde hun var i paradis? Hadde han gjort det samme med Lina, som han hadde gjort med henne? Hadde han …

Hun knep øynene enda hardere sammen. Hun orket ikke tenke på det. Tårene rant nedover ansiktet hennes. Hun visste ikke hva som var verst – sinnet over at han hadde bedratt henne og løyet for henne, eller den intense sorgen og skuffelsen over å oppdage at han var så kynisk og egoistisk. Og så full av løgn! Det hadde aldri falt henne inn. Aldri! Men det betydde vel bare at hun ikke kjente ham. For én ting var sikker: Han var ikke den Thorleif hun hadde trodd han var – mannen hun elsket. Han var tydeligvis den samme troløse, lettlivede jentefuten han alltid hadde vært, som snakket om kjærlighet, men ikke visste hva ordet betydde!

Hun visste ikke hvor lang tid det hadde gått, da hun hørte noen dra i kupédøren og slamre den opp på slarkete hengsler.

– Billetter, takk!

Forskrekket dro hun en hånd over det tårevåte ansiktet og dukket frem fra kåpen. Hun forsøkte å glatte over håret, følte at det sto til alle kanter. Hun famlet i vesken, og fant billetten sin. Da konduktøren dro døren igjen etter seg, krøp hun sammen inntil vinduet og trakk kåpen om seg igjen. Utenfor fór spredt bebyggelse forbi. Kvelden var månelys. Det glitret over snødekt landskap. Hun kikket opp, og oppdaget noen stjerner høyt der oppe, men ingen stjerne falt, ikke så vidt hun kunne se. Ikke ville det ha hjulpet heller, tenkte hun tungt. Det Thorleif hadde gjort, kunne ikke gjøres godt igjen. Hun visste ikke om hun kunne tilgi ham. Var ikke sikker på om hun kunne stole på ham igjen, etter det hun nå visste. Han hadde ført henne bak lyset – løyet for henne og bedratt henne. Kunne man tilgi slikt?

Tilgi. Ordet sank i henne. Ville Thorleif ha tilgitt henne, om han hadde visst hva hun hadde gjort? Hun hadde spurt seg selv om det mange ganger, men alltid skjøvet det unna. For den tanken var skremmende. Hun hadde forlovet seg med ham mens hun bar på en annen manns barn! Hun hadde latt ham tro at han var den første for henne, hun hadde løyet om Trond og tidd om barnet. Hun hadde rømt bygda, hun hadde født en annens barn og gitt det bort, og aldri tenkt på at Thorleif hadde rett til å vite om det. Tvert imot, hun hadde løyet fra ende til annen, fordi hun hadde satset alt på ham, på at han skulle gjøre livet hennes verdt å leve, og hun hadde ikke våget ta sjansen på å se hva han ville ha gjort, hvis hun hadde vært ærlig mot ham. For hun elsket ham! Hun elsket ham og måtte ha ham. Når det gjaldt det, hadde hun ikke løyet.

Elsket hun ham nå også?

Hvem var hun, som satte seg til doms over Thorleif? Hun, som selv hadde syndet og løyet og bedratt mer enn noen annen! Det han hadde gjort, var for ingenting å regne i forhold til synderegisteret hennes. Hun var den verste av alle! Et sidesprang kunne man saktens tilgi, men å føde en annen manns barn …

Hun la hånden mot munnen for å kvele hulket som presset seg ut. Hun ønsket at hun kunne legge seg over det lille bordet som sto ut fra vinduet, og slippe gråten og fortvilelsen løs, for det var ikke til å bære, tenkte hun – verken det hun selv hadde gjort, eller det Thorleif hadde gjort mot henne.

Men hun hadde ikke noe valg. Visst var hun både sint, skuffet og trist over det Thorleif hadde gjort, men hun elsket ham likevel. Han ville aldri gjøre noe slikt igjen, ikke etter den uken de nå hadde hatt sammen. Det var hun sikker på. Menn var utro, visste hun, om den de elsket, var for langt unna. Hun hadde lagt opp til dette selv ved å dra til Oslo. Nå fikk hun betale prisen. Ville hun ha ham, måtte hun legge det hun hadde fått vite bak seg. Hun måtte glemme og tilgi. Hun måtte legge det vekk, sammen med alt annet i livet hennes som ikke tålte dagens lys, og som ingen måtte få vite om. Klarte hun det, ville det kunne gå. For Thorleif elsket henne, hun fikk seg ikke til å tro noe annet. Han måtte elske henne, tenkte hun desperat – for hun trengte ham. Det var kjærligheten hans som skulle fylle livet hennes i årene fremover.

Hun skulle sette en strek over alle hans synder, og aldri nevne dem eller ta dem opp. Og han skulle aldri få vite om hennes synder heller – om Trond, fødselen og Jenny. Hun skulle elske Thorleif alle dager og gi ham et godt liv, glede og latter, og barn som han ville elske og være stolt av.

Det han ikke visste, hadde han ikke vondt av, tenkte hun. Det var slik det måtte bli. Det var ingen mening i at han skulle betale prisen for hennes lykke, hun innså det, men det ville bli han som fikk den regningen likevel. For det var ham hun ville ha!

Togreisen føltes uendelig. Maren ønsket bare å sove fra alt sammen. Hun lukket øynene og forsøkte å stenge lyder og tanker ute, men hun klarte det ikke. Hodepinen satt som en klo fra nakken og fremover i pannen, og fikk kvalmen til å bølge gjennom henne. Hun tenkte at hun burde spist noe av matpakken som lå urørt i reisevesken – det ville kanskje hjelpe om hun fikk litt i magen. Men hun orket ikke å tenke på mat. Og de vonde tankene ga henne ikke fred. Jo mer trett og sliten hun ble, jo verre fortonet alt seg. Hun gjemte seg inni kåpen sin igjen, og gråt stille.

Omsider nærmet de seg Oslo. Folk begynte å reise seg og ta ned kofferter og vesker fra bagasjehyllene. Maren ventet til de fleste hadde gått ut i gangen. Da reiste hun seg, tok kåpen på seg, glattet over håret og løftet ned bagasjen sin. Det var ikke noe som hastet, tenkte hun trett. Ingen ventet på henne. Fru Lund visste riktignok at hun skulle komme tilbake i dag, men hun satt vel ikke akkurat og ventet på henne.

Da hun kom ut på trappen utenfor Østbanestasjonen, ble hun stående et øyeblikk og bare se. Selv om det var tidlig på morgenen, var det et yrende liv. Trikken skranglet forbi, og det hvinte i skinnene da den svingte rundt hjørnet. Biler tutet, og folk hastet i alle retninger. Maren sukket tungt. Hun lengtet allerede etter stillheten hjemme, etter klukkingen når sjøen flødde, etter sollys over hvite fjell. Her i Oslo var det ikke mye snø igjen. Det lå litt skitten sørpe inntil fortauskanten, det var det hele.

Hun orket ikke tanken på å slepe med seg kofferten og reisevesken på den stappfulle morgentrikken, så hun stilte seg i drosjekøen. Hun fikk heller knipe inn på noe annet, tenkte hun. Hun dro skjerfet bedre om seg mot den sure trekken fra sjøen, og skuttet seg. Hun lengtet hjem. Hun orket nesten ikke tanken på at hun måtte være enda noen måneder i denne byen. Hun likte ikke Oslo. Likte ikke byer i det hele tatt. Likte ikke skitt og støy og alle menneskene. Hun ville hjem til Thorleif og kjenne varmen fra ham, og høre at han var glad i henne. Hun ville sette en strek over alt det vonde, og begynne på nytt. Hun skulle klare det.

Fru Lund åpnet døren før Maren rakk å sette nøkkelen i låsen.

– Jeg hørte deg i trappen, sa hun med et stort smil, tydelig glad over å se henne. – Jeg visste jo at du kom i dag.

Maren slepte kofferten inn i gangen, og satte fra seg reisevesken ved kommoden. – Du er no tidleg oppe. E forventa ikkje at du …

– Å, jeg er tidlig oppe hver dag, jeg, sa fru Lund. – En trenger mindre søvn når en blir eldre. Og så var jeg litt ekstra spent i dag, innrømmet hun. – Jeg har savnet deg, vet du. Det ble så stille i huset da du dro. Ja, ikke at det er noe bråk med deg, la hun fort til, – men det er jo mer liv i huset når du er her. Da har jeg noen å snakke med.

Hun hjalp Maren av med kåpen. – Frokosten er ferdig.

– Du skull da ikkje ha laga til frokost, lell. E vil no ikkje vara til bry for deg.

– Det er ikke noe bry, Maren. Det skal bli hyggelig å spise frokost med deg igjen. Få litt selskap til kaffekoppen.

– E har no berre vore vekk ei drøy veke.

– Det kjennes lenger, smilte fru Lund. – Har du hatt det bra, da? Jeg synes du ser både blek og elendig ut, jeg.

– Det kjem seg tå den forferdelege togturen, sa Maren fort. – For e har hatt det aldeles strålende hæm. Dagan berre forsvann, og e hadd ikkje mykje lyst til å dra til Oslo att. Men e må no få tatt eksamen, da. Det var no difor e kom hit til byen.

– Så det er ikke ryggen som plager deg da, siden du ser så tufs ut?

– Nei, nei, forsikret Maren, og dumpet ned på stolen ved kjøkkenbordet, der det var satt frem både ost og salt pølse. Det sto til og med et eggeglass ved asjetten hennes, så hun forsto at det ville vanke bløtkokt egg. – Men det er ei kjøle lang rese. Togturen føltes berre uendeleg. Og ein får ikkje sova, veit du. Det var no så fullt òg, den her gongen. All skull tilbakers frå påskferie. Det virka slik, i alle fall.

Står det bra til med foreldrene dine, da?

– Ja, takk, det var no bra med all.

– Og så var det vel stas å se igjen kjæresten, smilte fru Lund, og satte et varmt egg i eggeglasset foran henne.

– Ja, det var no det best, smilte Maren. – Men skal e få egg òg?

– Jeg tenkte jeg fikk spandere det i dag.

– Mang takk, sa Maren. – Og ka har du gjort på i påskhelga, da?

Hun ville helst ikke snakke mer om påsken hjemme. Det var jo ikke bare gode minner hun satt igjen med. Uken med Thorleif hadde vært utrolig, og hun hadde vært så lykkelig – men det var før hun hadde fått vite at han hadde bedratt henne.

Hun hadde bestemt seg for å glemme alt annet enn de gode stundene med Trond, men det var lettere sagt enn gjort, merket hun nå. Likevel var det vanskeligere å glemme det faren hennes hadde gjort – det Trond hadde fortalt henne. Egentlig hadde de falt henne i ryggen, alle sammen, tenkte hun. Men hun ville ikke la seg knekke! Hun skulle stå oppreist, uansett. Hun hadde ofret så mye, hatt det så vondt. Hun fortjente å vinne, fortjente å få noe igjen for alt hun hadde måttet gi fra seg. Og hun skulle tilgi, tenkte hun. I alle fall Thorleif. Da ville vel hun selv bli tilgitt også? Sto det ikke noe slikt i Bibelen – noe om at Gud måtte forlate oss vår skyld, slik vi skulle forlate våre syndere? Eller var det kan hende i «Fader Vår»? Hun husket ikke.

Hun skjøv alle vonde tanker fra seg, og hakket toppen av egget.

Olaug slapp skolevesken rett ned, og slo armene om Maren, da de møttes i skolegården. – Jeg har savnet deg, Maren! Oslo i påsken er så kjedelig!

– E har no berre vore bort litt over ei veke, smilte Maren, og gjorde seg fri fra favntaket hennes. Hun var ikke vant til slik offentlig klemming, hun følte at det ble for personlig og intimt midt i skolegården, med medelever på alle kanter. – E trudd no du skull gå på ski i Nordmarka, la hun til. Du har da nevnt det tidlegar, at du er ein habil skiløper.

– Ja, men det er hyggeligst å gå på ski når man har noen å gå sammen med, og det har jeg ikke hatt. Dessuten er det ikke nok snø. Jeg prøvde meg oppe ved Tryvann en dag, men stein og kvist stakk opp alle steder, og gjorde det livsfarlig. Jeg kunne ha brukket både ben og armer. Og du, da? Hun lot blikket gli over Maren. – Hvordan har du hatt det?

– Det har vore ei utruleg fin påskhelg, sa Maren, selv om det var delvis løgn. – E fekk no endeleg møt Thorleif att, og det var … Hun kjente at hun ble blussende rød, og så ned.

Olaug lo, og stakk armen inn under hennes. – Ja, jeg kan tenke meg hvordan det var, lo hun. – Så bra at alt var bare fryd og gammen, enda dere ikke har sett hverandre på så lenge.

– Skull det ikkje vara det, da? Kjærligheta må no vel tåle at ein er frå kvarander ei tid, veit e?

– Slikt vet en aldri, sa Olaug ubekymret. Hun svingte skolevesken frem og tilbake, mens de gikk rundt i skolegården. – Det skjer jo så mye rart. Mannfolk er ikke alltid til å stole på. Men det gjelder selvsagt ikke din Thorleif, Maren! Jeg bare ertet deg, la hun til, da hun så det stramme ansiktet til Maren. – Du vet at jeg ikke mente noe med det. Hva i all verden skulle kunne komme mellom deg og drømmeprinsen din?

– Nei, det kan du sei. Maren prøvde å smile, men det ble bare en grimase, og stemmen var anstrengt, hun hørte det selv. Alt det hun ikke ville tenke på, fylte hodet hennes og ga henne en synkende følelse i magen.

– Maren, da, gjentok Olaug og klemte armen hennes. – Det var bare en spøk, du skjønte vel det?

– Ja, e forsto da det.

– Men du ble så stram i maska.

– E gjord no vel ikkje det! E har i alle fall hatt ei stråelende påskhelg, Olaug. E har budd i nyhuset heile tida, i lag med Thorleif, reint som om vi var gifte. E orka mest ikkje å res tilbakers, så fint har vi hatt det.

– Har du bodd sammen med ham?

– Ja! E veit ikkje ka som gjekk av foreldran mine, men e fekk no lov til det. Under tvil, trur e, la hun til med et ørlite smil. – Men far min er no så ivrig på at det skal bli noko av det her bryllupet, så han sa ja.

– Faren din går vel ikke rundt og tviler på at det blir noe av bryllupet? Hvorfor i alle dager skulle han gjøre det?

– Nei, det var berre noko e sa, sa Maren fort. – Men han er no begeistra for valg av svigerson, det er sekkert. Han Thorleif er det beste giftet i bygda, sjølv om det ikkje var det som gjord at e valgt han. Men far min var i godlune i påska, så e fekk bu med Thorleif, ja.

– Å, så utrolig, strålte Olaug. – Så du har vært husmor i påsken, du, da? Har du laget mat og vasket hus og stullet og stelt med mannen din?

– Vi var no mykje på besøk hos foreldran mine. Og vi var sjølvsagt nede på garden óg, men ja – e har no vore litt husmor. Sjølv om e ikkje er så døktig til det, la hun til. – I alle fall ikkje enno.

– Og i eget hus!

– Ja, og vi har døpt det Solbu. Det ligg på den finast plassen i heile bygda, der sola går sist ned, og du ser utover fjorden og mot dei store, mørke fjella. Du skal da få kom dit, når du kjem oppover i bryllup.

– Jeg kan nesten ikke vente til sankthans, Maren! Jeg gleder meg slik, både til turen og bryllupet!

– Ja, e ser no berre fram mot at vi vert ferdig med eksamen, sa Maren. – E kan mest ikkje vent med å kom meg hæm att.

– Men du har ikke brudesko, kom Olaug på. – Vi kjøpte ikke sko, du husker vel det? Så vi må til byen en lørdag og handle. Og så har du lovet å hjelpe meg litt med regning og bokførsel og slikt – du husker vel det?

– Ja da, e husker det, smilte Maren. – Og vi skal få til både det, og skokjøp. E lover.

I det samme ringte det inn, og de fulgte strømmen av elever som toget mot inngangen. Den spesielle lukten av skole slo mot Maren da de kom inn i den lange gangen – en blanding av støv, kritt og noe annet ubestemmelig. Hun trakk pusten dypt. Nå var det bare å håpe at dagene ville fly. At hun snart kunne legge byen bak seg, og dra hjem til Thorleif og begynne et nytt liv.

Hun fant frem til pulten sin og satte seg ned, snurret litt på ringen sin. Den var nesten litt for liten, tenkte hun, for den satt bom fast. Det håpet hun Thorleifs gjorde også!