Anne-Lise Boge

9

Morshjerte

Ulmende glør

Anne-Lise Boge

9

Morshjerte

Ulmende glør

Denne historien er fri fantasi. Lokale steder, personer eller hendelser har ingen som helst rot i virkeligheten.

Dette er helt og holdent min historie, som bare lever i min fantasi.

Anne-Lise Boge

PERSONREGISTER

MAREN HØGÅS

–  datter til Thorvald og Edith Bredli, gift med Thorleif Høgås

THORLEIF HØGÅS

–  banksjef

THORVALD BREDLI

–  kjøpmann, far til Maren

EDITH BREDLI

–  mor til Maren

ODA (JENNY)

–  Marens datter, som hun ga bort rett etter fødselen

EMMA HAUG

–  søster til Edith Bredli, gift med Bjarne Haug

BJARNE HAUG

–  lensmann

MAREN ELISE

–  datteren deres

ANNA

–  hushjelp hos familien Bredli

KARINE

–  hushjelp hos Maren og Thorleif

OLINE INNERØY

–  butikkhjelp hos kjøpmann Bredli

OLE HØGÅS

–  storbonde på gården Høgås

HJØRDIS HØGÅS

–  kona til Ole

EVEN HØGÅS

–  odelsgutten på Høgås

SIGRID HØGÅS

–  kona til Even

OLE EVEN OG EILIF

–  sønnene deres

TROND LIA

–  Marens gamlekjæreste, far til Jenny, bor i Trondheim

ELISE LIA

–  Tronds kone

LINA TRØEN

–  bankansatt

INGA WIULFSEN

–  venninne av Maren, gift med Frank og bor i Trondheim

HELENE LUDVIGSEN

–  Marens første hybelvertinne i Oscarsgt. i Oslo

BIRGIT HANSEN

–  venninne av Maren i Oslo. Alenemor til Fredrik

OLAUG NILSEN

–  Marens klassevenninne fra Oslo

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Han rørte ved henne. Strøk mykt over kinnet hennes. Fylte en hånd med det store håret hennes. Så tok han et skritt nærmere, og dermed mistet hun balansen og falt bakover i sofaen. Han falt over henne.

Maren var tilbake i løa. Hun dro ansiktet hans mot seg og bød ham munnen sin. Han hadde lært en del siden sist, tenkte hun, da han kysset henne. Han var ikke uerfaren lenger. Ikke hadde han dårlig tid, heller. Han kysset henne så hun nesten mistet pusten.

Hendene hennes gled inn under skjorta hans, som hadde glidd opp, og hun strøk over den varme, nakne ryggen hans. Hun kjente at det søkk i ham.

– Maren, hvisket han hest og tok om ansiktet hennes. – Herregud, Maren! Det her rår e ikkje med!

Da den varme hånden hans tok rundt det nakne brystet hennes under blusen, stønnet hun lavt. Det sydet i henne av lyst og attrå. Forbudt lyst og attrå. – Trond, sa hun lavt og holdt om nakken hans. – Trond, e har … Vi har ei lita … Men hun greide ikke å si det. Et sted dypt inni henne var det noe som holdt igjen. Han måtte aldri få vite det, at lillegutten hans ikke var hans førstefødte.

Da hendene hans begynte å dra i buksa hennes, lot hun ham gjøre det. Alle tanker var borte, hun bare følte. Hun begravde hendene i de mørke krøllene hans, lukket øynene og seilte av sted på en blank månestråle.

KAPITTEL 1

Tronds varme hender gled over den nakne magen hennes. Brystvortene strittet harde mot brystet hans, silkekrøllene kilte henne i ansiktet når han kysset henne.

– Maren, sa han lavt inntil henne. – Kjæreste, elskede Maren!

Det var som om stemmen hans vekket henne. Brøt fortryllelsen. En stemme hun ikke var vant til å høre i en slik situasjon. Det var ikke Thorleifs stemme! Maren fór sammen. Hun satte hendene mot brystet til Trond og skjøv ham forskrekket unna, kort i pusten og fremdeles med hamrende hjerte. Dro blusen ned med stive, fomlete hender, heiste opp buksa og trakk seg bort i den ene enden av sofaen, som om hun var redd ham. Rakte opp hendene og kjente at håret var i vill uorden.

– Nei, Trond, sa hun lavt. Stemmen skurret og virket ugjenkjennelig. – Det her er ikkje rett. Du har Elise og litlguten. E har han Thorleif. Det har vore nok vondt no, Trond. Vi lyt tak hand om våre, du og e.

Han sa først ingenting. Dyttet skjorta ned i buksa, han også, og dro en hånd gjennom det uregjerlige håret. Han var like bustete som hun var. Så satte han det blå blikket i henne. Det var lengsel i dem, så hun. Lengsel, og noe som liknet sorg.

– Du har rett, sa han med rusten stemme. Han måtte kremte for å få sagt mer, stemmen hans bar ikke. – E er lei for at e …

– Det skal du ikke vara, for det her var lik mykje mi skuld, Trond. E … e veit ikkje ka som gjekk av meg, men det med oss to … Hun dro en hånd over ansiktet, strøk håret bakover og satte i kammene på nytt. – Det med oss to vart alder det e drømt om. Kan hende ikkje det du drømt om hell. No veit e at du ikkje svikta meg. Det trudd e den gongen, men no veit e at du ofra alt for å redde arven min og framtida mi. Det var ille å hør deg fortell sannheta der oppe ved løa. E var så såra den gongen du dro, så bitter og sint. E forsto ikkje at du kunna gjer noko slikt mot meg, men e forstår det no. E har mykje å be om tilgjeving for, Trond. Mykje, la hun lavt til, og tenkte på Jenny også. Deres Jenny!

En stund satt de der uten å si noe. En gang raste en kubbe ned i den fullstappende svartovnen, og de skvatt begge to. Så ble det stille igjen.

– E elska deg, Maren, sa han stille. – E har alder elska nokon slik e elska deg, men e fekk vel alder sagt det. Ikkje skikkeleg, la han til. – E tøkt alt var så kjøle usikkert og vanskeleg den gongen, og e var redd for far din heile tida. Redd for å mist arbeidet mitt. Men korleis kunn du tru at e svikta deg?

– Du forsvann berre, sa hun lavt, – men e veit jo det no, at far min forlangt at du ikkje skulla si noko til meg. Men ingen sa noko til meg. Ikkje du, ikkje far min – ingen! Og du berre dro. Ka skull e tru, da, Trond?

Hun strøk seg trett over øynene og sukket. – Men det her har vi tala om før, fortsatte hun lavt. – Du fortalt meg jo alt oppe ved løa. E er lei for at e mistrudd deg den gongen du fór, og ber om tilgjeving for det – enno ein gong. Men alt det er fortid, Trond. Vi har gått vidar, båe to. Og det har gått deg vel. Kjøle vel, og det er e glad for. Det er ingen e unner det meir enn deg.

Han svarte ikke på det. Fomlet litt med å få skjorta skikkelig ned i buksa.

– Du har Elise no, Trond. Og ein liten son. Du har egentleg alt, har du ikkje?

– Men det er deg e elsker, Maren.

Det søkk i henne. Hun hadde ikke visst at han følte det slik. At han elsket henne fremdeles! Hjertet slo fort. Det hun og Trond hadde hatt sammen var over. Det måtte være over!

Så kom hun på Jenny igjen, datteren som var så lik faren sin. De hadde begge rett til å vite om hverandre, tenkte hun og kikket på ham i smug. Jenny var hans datter også, hun hadde aldri følt det sterkere enn nå. Men hva om han hadde visst om henne? Kjærligheten hans ville ha snudd seg til hat!

– Elise, da?

– Ho er ei god kvinne, tru ikkje anna. E er kjøle glad i ho, men ho hadd fortjent noko meir, Maren. Ho hadd fortjent ein mann som kunn gje ho alt, men det kan ikkje e. E er nok ein snill ektemann, kan hende – og e kan gje ho alt ho mått ønske seg av materielle goder, men hjertet mitt …

Han dro hånden gjennom håret igjen og satte blikket i henne. – E rår ikkje med det, Maren, sjølv om du må tru e har prøva! Det var allveg du for meg, og slik er det enno. E visst vel at det var håplaust, heilt frå begynnelsen. At e alder skull ha gjeve meg i lag med deg. E visst at far din alder villa godta det, men e elska deg, sa han lavt. – Det er ikkje noko e berre kan stryk ut av livet mitt, e er ikkje slik skapt, Maren.

– Vi har våre no, Trond, gjentok Maren og unngikk å møte det blå blikket som hang ved henne. Det han sa uroet henne, fikk gråten til å presse på. Det verket i henne etter å gi etter, slå armene om ham og glemme tid og sted. Forbudte følelser. – Dem veit ingenting, og dem skal ikkje veta noko hell. Vi har ansvar for dem, og dem skal ikkje lide for det som var.

– Så det er over for deg?

Maren svarte ikke med en gang. Var det over? tenkte hun. Var det Trond, faren til Jenny, hun elsket? Nei. Han hadde vært hennes første store kjærlighet, men den hadde aldri hatt livets rett. For henne var den fortid – hun ville at den skulle være fortid. Hun ville glemme dem begge, både Trond og Jenny. Det var Thorleif hun elsket, ham alt dreide seg om nå.

– E tykkjer vi skal legg det bak oss, Trond. Det har inga hensikt å dra det opp att. Det var ei fin tid, og e villa at det skull bli deg. E elska deg, e óg, Trond. Men det var håplaust, det du og e hadd i lag – e forsto det e óg, etter kvart. Det var slik det vart.

– Det er annsleis no, Maren.

– Men vi er bundne, Trond!

Han nikket. Så reiste han seg, fant genseren og anorakken og tok dem på seg. Ingen av dem sa noe.

Maren reiste seg. Hun krysset armene over brystet, nesten som om hun forsvarte seg, men han gjorde ikke forsøk på å røre ved henne. Han tok etter dørklinken.

– Takk for kaffen, sa han kort.

– Lev vel, Trond. E er glad du kom. Glad vi fekk tala sammen, la hun litt tafatt til.

Det svarte han ikke på. Han så bare fort på henne, før han åpnet døren og gikk ut i vintermørket. Han stengte den unødig hardt etter seg, og hun ble stående og se på den lukkede døren.

Hun kunne ennå rope ham tilbake, tenkte hun og kjente at hun var helt tørr i munnen. Hånden hennes la seg på dørklinken, men så dro hun den fort til seg. Nei, det måtte være som det var. Fortid var fortid, hun orket ikke mer uro og bråk. Hun hadde løyet og bedratt. Tenk om sannheten kom frem en dag? Hun grøsset.

Dessuten var det Thorleif hun elsket.

Den natten sov hun urolig. En gang syntes hun at hun hørte noen ved døren, og fór opp – helt forskremt og med hamrende hjerte. Men det var ingen der. Det var bare vinden.

Da hun kom inn i stuen neste morgen, så hun begge kaffekoppene stå der fra kvelden før. Kakefatet også. Formkaken var tørr, og bare til å kaste. Hun så merker i sofaputen der hun hadde ligget med Trond over seg, og kjente at hun ble varm i ansiktet. Det hadde vært like før. Hun kjente at hun hetnet ved minnet.

Hun ryddet tingene fort vekk og drakk et glass vann. Magen var en hard klump, og hun orket ikke tanken på frokost. I stedet dro hun på seg genser og anorakk og gikk ut i en ny, blank vinterdag.

Det var et utrolig vær til å være desember, tenkte hun, da hun langet ut oppover lia. Hun krysset skisporene etter Trond, som gikk i retning Lia. De fikk nok tidsnok uvær, for man måtte alltid betale for godene man fikk. Det var hennes bitre erfaring.

I morgen skulle hun dra ned igjen. Thorleif ville komme hjem, og livet ville gå sin vante gang. Hun ville aldri snakke med noen om det som hadde skjedd kvelden før, men hun kom ikke til å glemme det heller. Hun kom til å gjemme det i hjertet – i det rommet der hun allerede hadde gjemt bort Jenny. Far og datter – det var der det hørte hjemme.

De spiste en sen middag den kvelden Thorleif kom hjem. Maren hadde sendt Karine hjem tidligere enn vanlig. Hun ville være alene med mannen sin. Uroen i kroppen var der fortsatt. Hun måtte finne tilbake til Thorleif og det de hadde hatt sammen før alle turene hans til Kristiansund og de vonde tankene hennes om Lina.

Han tok om henne før han hadde fått av seg ytterklærne, slo armene om henne og begravde ansiktet i håret hennes. – Maren, kjære, elskede Maren!

Hun fór sammen. Akkurat det hadde Trond også sagt! Hun slo armene om halsen hans og trykket seg tett inntil ham.

– Er e det?

– Du er meir enn det, sa han lavt mot øret hennes. – Du er alt! Det er du, og berre du, som gir livet meining.

Hun kysset ham. Han var tilbake, og han elsket henne! Nå skulle han ikke til Kristiansund før etter jul, og etter det var det bare sjeldne turer, han hadde lovet det.

Hun lå på armen hans den kvelden, tett inntil ham og strøk ham over det varme brystet under pysjamasjakken.

– Korleis var det å vara aldeles alæn oppå hytta?

– Bra, svarte hun uten å se på ham. – Det var slikt eit strålende vær, og e fekk gått lange turer.

– Var du ikkje redd?

– Det har du spurt om før. Ka skull e vara redd for der oppe? Det var no berre e og stillheten der.

– Det kunn ha komme nokon.

– Men det gjord det ikkje.

En liten løgn fra eller til spilte ingen rolle. Thorleif ville sikkert ikke like det om hun sa at Trond hadde stukket innom, selv om han ikke hadde noen mistanker til ham. Han ante ingenting om hvor alvorlig forholdet mellom henne og Trond hadde vært, han hadde i høyden trodd det var en liten ungpikeflørt. Han visste ingenting om de hete stundene i løa, eller om Jenny. Og slik måtte det være, ellers gikk hele verden under.

– Og du, da? sa hun og krøp nærmere. – Fekk du gjort alt du skull i Kristiansund?

Han svarte ikke straks. Tok hånden som strøk ham over brystet og kysset den. – Ja, e har ordna alt no, sa han sakte og slo armene om henne.

Han var den ømmeste elsker hun kunne tenke seg. Det var lenge siden han hadde vært slik, tenkte hun, da de varme hendene hans strøk over henne, mykt og dvelende. Han tok om ansiktet hennes og drysset små kyss over øynene hennes, pannen, kinnene og munnen.

Hun ga seg over til munnen hans, til de varme hendene og ordene han hvisket henne i øret. Hun slo armene om ham og kjente at han var hennes Thorleif. Hun møtte ham, myk, varm og villig, og hvisket at hun elsket ham, hun også. Bare ham, for alltid – og hun følte at det var sant.

Etterpå lå hun lykkelig og full av varm glede og kjærlighet inntil ham. Kjente at hun elsket ham så det sprengte i brystet. Verden var et godt sted å være, her, tett inntil ham.

– E såg stjerna mi der oppe, sa hun lavt. – Ho var så stor og klår.

– Det var e, det, smilte han og kysset henne på hodet. – Det var e som satt på den stjerna holdt auge med deg.

Men du så ikke Trond, tenkte hun.

En ettermiddag, like etter at hun hadde kommet hjem og Karine styrte med middagen på kjøkkenet, ringte telefonen.

– Hallo, det er Maren.

– Hallo, Maren, det er Olaug!

– Å, så triveleg å hør stemmen din, sa Maren glad. – Du fekk brevet mitt?

– Ja, jeg fikk det for en god stund siden, men jeg har hatt det så travelt at jeg ikke har rukket å svare. Det er derfor jeg ringer, jeg hadde så dårlig samvittighet. Det er så mye å gjøre der jeg arbeider, og så er jeg mye sammen med Einar, vet du, kvitret hun.

– Så du meiner fortsatt at det er alvor med han?

– Han har ikke fridd, hvis det er det du mener, men han er verdens skjønneste mann, Maren. Og han legger ikke skjul på at han elsker meg! Han overøser meg med blomster og små, søte gaver.

– Men nokon ring har du ikkje fått enno?

– Han vil vel ta det litt rolig, svarte hun fort. Maren hørte et lite snev av usikkerhet i stemmen hennes. – Jeg er nok ikke akkurat en slik jente som foreldrene hans forventer at han skal binde seg til. Han er rikmannssønn, og jeg … Ja, du vet. Han må vel bearbeide dem litt, ikke sant.

– Elsker han deg, så speller vel ikkje det nokon rolle, sa Maren – og kom på at det gjorde det i alle fall der hun bodde. Det var derfor det med Trond var blitt til bare løgn og bedrag og et lite barn hun hadde måttet gi fra seg. Nei, hun kunne visst bare tie stille. Det gjaldt tydeligvis samme reglene i byen også. – E meiner, om han elsker deg, så ordner det seg nok, la hun til. – Sjølv om det tek litt tid.

– Ja, slik tenker jeg også, og han sier at for ham er det ingen andre. Tenk deg det, Maren! Han er så flott, og han behandler meg som en prinsesse!

– Har du vore i seng med han, da?

Olaug lo litt hektisk. – Nå er du ganske direkte, Maren. Slikt er vel privat? Men siden det er deg – jo da, vi havner i seng hver gang vi er sammen. Han er nesten ustoppelig på det området.

– Du veit vel å pass deg?

– Du tenker på å bli gravid? Ja, jeg vet om det der, men blir jeg det, så må vi jo gifte oss, ikke sant? Så det er ikke så farlig, egentlig.

Maren sa ikke mer, men hun likte ikke det hun hørte. Om denne juniorsjefen elsket Olaug og ikke kunne få nok av henne i sengen, burde han ha fridd til henne, formalisert forholdet. Hun sto med en ekkel følelse av at Einar Schjødt var en bortskjemt kvinnejeger som bare utnyttet Olaug, og var «drømmemannen» bare så lenge han fikk det han ville ha. Og det gjorde han tydeligvis.

– Ble du borte, Maren?

– Det er noko gale med telefona frå tid til anna, løy Maren.

Hun hadde ikke hjerte til å si at juniorsjef Einar kanskje ikke ville stille opp hvis Olaug ble med barn, slik venninnen trodde. Hun burde advare henne, tenkte hun. Olaug var så forelsket at hun ikke så annet enn det hun ville se. Det kunne ende i forferdelse. Dette hadde hun erfaring med!

– Har du møtt foreldran hass, da?

– Nei, ikke ennå. Det har ikke passet sånn. Men jeg skal snart bli invitert hjem til dem, det har han sagt.

– Men du har vore i lag med han ei tid no? Fleire månader?

– Jo, men … Nei, vi er enige om at vi venter litt med å blande inn familiene. Vi vil nyte dette for oss selv en stund.

– Ja, jeg forstår det, sa Maren.

Men hun likte det ikke. Hun var så glad i Olaug, og nå var hun redd for at hun skulle bli lurt og skuffet og veldig ulykkelig. Men så skjøv hun tankene fra seg. Hun hadde nok med sine egne problemer, om hun ikke måtte ta på seg Olaugs også.

– Enn du, da, der oppe i eventyrriket, hvordan har du det?

– E har det kjøle bra, sa Maren. – E har nett vore ei helg på hytta. Vi har hatt eit overlag fint vintervær, og det er så mykje snø at bér skiføre kan du ikkje få.

– Det høres herlig ut. Vi har ikke fått julesnøen ennå, men jeg håper den kommer. Det blir ikke skikkelig jul uten at det er snø.

– Og veit du, Olaug, tante Emma har fått ei lita dråk! Det er litt av ei historie, e skal fortelje ho neste gong du kjem. Eller di kjem, la hun til. – For da blir han kan hende med, juniorsjefen?

Det svarte ikke Olaug på, men hun sa at Maren måtte hilse så mye til tanten og lensmannen, som hun hadde truffet i forbindelse med bryllupet.

– Det er e som skal bær ho til dåpen, sa Maren stolt. – Tredje søndag i advent. Ho skal hete Maren Elise.

– Jøss, skal du bære henne? Så flott, da. Og Maren Elise, er hun oppkalt etter deg?

– Ja, ho er det. Det følest rart å verta oppkalt, men e er no stolt, e innrømmer det.

– Og butikken, da?

– E skreiv vel at e eig halve butikken no? Og e har gjort om på mykje, tatt inn nye varer og riktig fått ruska opp i alt det gamle. Du kjenner far min – alt skull vara som det var. Men du hadd ikkje kjent deg att i butikken no!

– Når jeg tenker på hvor flott det var der oppe og hvor fint jeg hadde det, så kunne jeg satt meg på toget i morgen, jeg! Feiret jul sammen med dere … Det hadde vært utrolig hyggelig!

– Du kan vel ikkje res frå kjæresten til jul, veit e?

– Det er han som reiser fra meg, sa Olaug, og klarte ikke å skjule skuffelsen i stemmen. – Familien hans skal feire jule- og nyttårshelgen på et digert høyfjellshotell et sted.

– Det var dumt!

– Ja, det kan du si. Jeg blir gående her alene, jeg. Men det ordner seg nok når han kommer hjem. Jeg regner med at han bruker julehelgen til å fortelle foreldrene om oss, og så blir det forlovelse i januar, Maren!

De sa adjø. Maren hengte opp telefonen og ble stående i gangen. Hun var engstelig for Olaug, redd hun skulle bli skuffet. Det fortjente hun ikke. Men ingen fikk som de fortjente, tenkte hun – bare hun selv. Gud måtte ha sett seg ut henne til å ta imot straffen – ikke bare for hennes egne synder, men for andres også. Det føltes i alle fall ofte slik. Børa var tung.

Hun kjente at hun frøs i den kalde gangen. Hun grøsset, dro golfjakken tettere om seg og gikk inn på det varme, velduftende kjøkkenet.