Trude Brænne Larssen

3

Ulveøyne

Jotnespor

Trude Brænne Larssen

3

Ulveøyne

Jotnespor

Til Gro, min gledesspreder og store inspirasjon.

Ryktene sa at Halfdan Svarte skiftet arven sin to år etter at dette hendte. Lite var det heller ikke Gudrød Veidekonge etterlot ham. Hele kongeriket delte han i to, og ga den ene halvparten til bror sin Olaf.¹

Takk til Jardar Næsset, utdanningskonsulent i Norges Budo Forbund, for hjelp med slåsskampene.

KAPITTEL 1

– NÅDE! VÆR SÅ snill … La meg gå! Jeg lover å gjøre som du sier!

Rundi gråt og ba tynt for seg, der hun sto fastbundet over skigarden. Reimene strammet rundt håndleddene og gjorde hendene hennes numne og følelsesløse, men det lot ikke til at tryglingen hennes nådde fram hos Orvar.

– Gjøre som jeg vil … blir du nødt til … likevel, sa han usammenhengende idet han lot pisken falle over ryggen hennes igjen og igjen.

Det rykket i den runde kvinnekroppen for hver gang pisken smalt. – Dette vil kanskje … få deg til å huske hvorfor … du skal gjøre som jeg sier.

– Men jeg har aldri vegret meg … Auuu! J … jeg gir deg jo alt du vil!

Orvar kastet pisken på bakken, grep Rundi i håret og bendte hodet hennes så langt tilbake som det gikk.

– Alt jeg vil, ja. Og vel så det. Tror du kanskje ikke jeg vet hva du vil?

Rundi ble redd og rådvill. Hva var det han mente? – Tror du kanskje ikke jeg hørte deg da du sto på tunet og snakket med Yrde om bror min, Torgeir?

– D … det er ikke sant, hulket Rundi. – Det var bare dumt kvinnfolksnakk. Jeg mente det ik …

Hun kom ikke lenger, for Orvar var rundhåndet med ørefiker, og han delte dem helst ut med knyttneven, i stedet for med flat hånd. Et slag traff henne i tinningen, og hun sank livløs sammen over skigarden.

Orvar brydde seg lite med hva trelljenta ville eller ikke ville så lenge hun føyde ham. Det var ikke derfor han banket henne. Det han ikke tålte var at hun foretrakk broren framfor ham!

Helt siden han for litt siden hadde hørt de to hviskende, fnisende kvinnfolkene stå og samtale seg i mellom om halvbroren, var det som en rød tåke la seg over øynene hans. Det var visst ikke måte på hvor staut og stilig Runde syntes Torgeir var. Derfor hadde hun fått unngjelde. Han hadde rundjult henne så lenge og vel nå at han var andpusten. Likevel hadde ikke raseriet hans dempet seg. Svartsinnet fikk ham til å dirre av uforløst hat, og samme hvor mye han dengte og svor, lot det ikke til at han fikk utløp for det.

Så var det vel helst eldstebroren han ville slått, dersom det var mulig. Rundi dugde bra hun óg. Dessuten fantes det andre ting han kunne gjøre med henne, dersom han lystet på det. Det tok til å presse på i broka hans.

Det fantes en måte å bli ferdig på. Uten å bry seg om at trellfrilla var sanseløs av slagene, løftet han henne opp og heiste serken opp over livet hennes. Hun var tung og uhåndterlig. Orvar skrek av raseri over at hun ikke var våken så hun kunne samarbeide, våken så hun kunne føye seg og lide under straffen hans. Ved Loke! Han fikk det ikke til! Men han ga ikke opp av den grunn. Duren som fylte hodet hans gjorde ham blind og døv for alt annet. Og likevel oppfattet han med ett lyden av galopperende hestebein. Vagt, som i en drøm. For seint.

I neste nå lå han en mannslengde unna trelljenta, med broken i en tull rundt hasene og kjeften full av jord. Sendt på hodet i krattet av Torgeirs høyre bein.

Torgeir var nede av hesteryggen i samme øyeblikk. I ett sprang var han borte hos den livløse trellkvinnen og løsnet reimene som holdt henne fast i skigarden. Hun sank sammen i armene hans.

Hun pustet! Takk Frøya! Broren hadde ikke rukket å drepe henne, selv om det hadde vært nære på.

– Din vettlause halvtomsing, skrek han mot Orvar. – Tror du at du kan fare fram som du vil mot trellene?

Rundi kom til seg selv i samme øyeblikk og lå og glippet med øynene. Det gikk et støt gjennom henne da hun skjønte at det var Torgeir som hadde kommet henne til unnsetning, og at det var hans sterke armer som holdt henne. Ryggen hennes sved så den var nummen, hun var hoven i ansiktet og hodet verket litt. Ellers hadde hun kommet fra straffen med helsa i behold. Men det lot hun ikke Torgeir vite. Ikke nå. Hun gjorde seg ennå litt slappere og tyngre i armene hans. Han skulle ikke få slippe henne nå. Hun var trygg her. Han skulle verge henne mot Orvar …

I neste nå deiset hun i bakken. Torgeir hadde ikke hatt noe valg, for Orvar hadde ikke før heist opp broken før han kastet seg over halvbroren som et vilt dyr!

– Jeg skal drepe deg!

Skriket fra Orvar lød sinnssykt. – Det er siste gang du kommer mellom meg og byttet mitt!

Torgeir svarte ikke. Det hadde raknet for broren, så han. Øynene hans var vidt oppsperret og røde av galskap. Nå gjaldt det å holde ham fra livet og verge seg som best en kunne.

Rundi skrek lavt og trykket seg opp i mot skigarden. Som to jotner fra svunne tider braste de sammen i en kamp på liv og død.

Torgeir sprang til side for det første angrepet, da broren gikk på som en villstyrig okse. Det var ikke ham som hadde noe uoppgjort. Ikke noe som ikke munnhuggeri kunne løse like godt.

Men Orvar var ikke innstilt på å la Torgeir slippe unna med så lite denne gangen. Den måten høvet bedre for den veikryggete halvbroren. Og han pleide da også alltid å vinne slike krangler, veltalende som han var.

Raseriet gjorde yngstebroren raskere enn han pleide å være. Da Torgeir kastet seg til siden, var Orvar lynsnar til å snu seg etter ham. Han heiv seg over ham bakfra, la den ene underarmen rundt halsen hans og klemte til av all kraft for å brekke nakken hans.

Torgeir bet lynraskt fra seg. Han hadde lært mye av den halvville hingstefolen sin, Gråfakse. Før broren fikk satt forsettet ut i livet, hadde Torgeir bøyd seg raskt framover og kastet ham i en bue over seg og ned på bakken. Orvar havnet på tvers over skigarden, men det var gjerdet som ble splintret, ikke manneryggen. Rundi skrek og skvatt unna.

Pusten ble slått ut av Orvar, men ikke kamplysten. Han tok seg raskt igjen. Med høyrehånden treiv han en av de brukne vedskiene, kom seg på beina og veivet med stokken som var den et langsverd. Torgeir rakk ikke å dukke unna, og flatsiden av trestykket traff ham over det venstre øret. Slaget var hardt nok til å sende ham ned på kne.

Orvar treiv stokken med begge hender og ville se hva som brast først, treverket eller brorens hodeskalle. Men dette ville ikke Rundi stå rolig og se på. I et sprang var hun over ryggen hans og lugget og klorte alt hun greide. Tyngden i den tettbygde kvinnekroppen rev mannen over ende, så han måtte snu seg for å slå henne i svime igjen. Det var raskt gjort, men ikke raskere enn at Torgeir rakk å komme seg på beina. Og nå holdt han ikke tann for tunge lenger.

– Jeg ser du er litt av en kriger, hånte Torgeir. – Som nedkjemper livsfarlige fiender. Er synet ditt så dårlig at du ikke ser forskjell på linserk og berserk?²

– Jeg tar ikke imot slikt fra en veikrygg som deg, hylte Orvar. – Du, som ikke engang kunne verge den ulvøyde trelltiken din fra far og frendene hans!

I det samme Torgeir fikk dette slynget mot seg forsvant all fornuft fra hodet hans. Orvar hadde truffet det eneste som kunne rokke ved fatningen han ellers alltid hadde. Hatet og raseriet som fylte ham var svart og øredøvende. I det ene øyeblikket rullet de rundt i lyngen, for så i neste stund å stå oppreist og bryte kreftene ut av hverandre.

Orvar angret snart på at han hadde sagt dette siste. Krefter hadde han alltid visst at broren hadde, og det i slikt monn at det overgikk hans egne. Men raseri og kamplyst hadde det vært tynt med. Til nå. Torgeir holdt på å få overtaket. Eldstebroren skulle ikke … måtte ikke få gå seirende ut av denne kampen også!

Orvar trakk blankt. Blekt solskinn fikk knivstålet til å glimte, og i neste nå hadde han boret det inn mellom ribbeina på broren. Torgeir skrek ikke, han bare stønnet mellom sammenbitte tenner. I det han vaklet og sank sammen på bakken sendte han broren et uutgrunnelig, gyllenbrunt blikk. Det var død i blikket. Orvar kunne ikke se om det var mannen som døde, eller siste rest av brorskapet.

Rundi hadde kommet til seg selv. Nå satt hun jamrende i lyngen ved den splintrede skigarden og bivånet det hele. Hun hørte det tause skriket fra den eldste bondesønnen, selv om bror hans ikke gjorde det. Og hun ga det lyd. For i løyndom hadde hun lenge hatt hugen sin hos ham som nå sank blødende sammen i lyngen.

Folket på Gråheim stoppet i arbeidet og snudde seg mot skogkanten der det fortvilede skriket kom fra. Rundi kom mot dem. Haltende, småløpende og oppløst i tårer.

– Han har drept ham! Orvar har drept Torgeir!

Treller, tjenestefolk og husbonden sjøl slapp det de hadde i hendene og sprang opp den bratte lia mellom Gråheimstupet og bakkene nedenfor. De slapp å slite seg ut, for det var ikke langt. Synet som møtte dem var ikke det de ventet, etter hva Rundi hadde fortalt. Der, i lysningen sto Torgeir bredbeint over en hikstende og hulkende halvbror. Pusten hans gikk i skjelvende hiv. De brune øynene hans hadde skiftet farge. De var svarte. Han hadde tatt ut det siste han hadde av krefter og vunnet kampen.

– Du får plukke opp det som er igjen av yngelet ditt, du, sa han hest til faren. – Jeg vil ikke ha mer med ham å gjøre.

Hjort Gamle svarte ikke eldstesønnen, men sendte ham et blikk, fylt av både mishag og stolthet. Så var det likevel et mannfolk i eldstesønnen. Hva årsaken var til at de to sønnene nær hadde drept hverandre, brydde han seg ikke om å vite. Det var deres sak.

Men han skjønte ikke hvordan det kunne ha seg at Rundi mente Orvar var den som drepte Torgeir. For det lot snarere til å være omvendt …

Hjort rakk ikke å tenke tanken ferdig før Torgeir segnet sammen i lyngen. Koften hans var gjennomtrukket av blod. Det kunne se ut til at trellkvinnen likevel ville få rett.

– Bær ham ned og legg ham i sengebenken, sa han til trellen Tjern. – Mose får se på skaden. Så er det opp til nornene om han overlever eller ikke.

Gråheimsbonden hadde det ikke med å vise følelser slik at treller eller andre fikk se dem. Men han kjente en ravneklo klemme til om hjertet, så han knapt fikk puste. Torgeir måtte ikke dø. Vel hendte det at far og sønn kivet seg i mellom, og de var sjelden enige, men Hjort var likevel stolt av eldstesønnen. Og det var ham han knyttet alle framtidshåp til. Torgeir skulle ta over der han en gang måtte slippe. Orvar hadde ikke slikt i seg, som det Hjort ønsket av arvingen sin.

Han gikk bort til yngstesønnen, som ennå lå og hikstet av smerte og angst i lyngen, og tuppet til ham med foten.

– Du får gå på egne bein. Det ser ikke ut til at du er verre skadet enn at du kan klare deg selv.

Orvar satte seg opp og stirret hatsk etter følget der de bar broren mellom seg mot gårdstunet. Torgeir var mer død enn levende, likevel lot det til at de betraktet ham som vinneren av kampen. De skulle ha kommet litt seinere! Han ville ha fått overtaket. Det var ikke mye krefter igjen i ynkryggen, det hadde han jo selv sett nå nettopp.

Dypt i seg visste Orvar likevel at om han hadde hogget broren i hjel, så hadde like fullt folk sett på ham som taperen. Det gjorde de alltid, og det ville de holde fram med til Ragnarokk,³ samme om det ble ham eller Torgeir som levde lengst. Ved Loke! Orvar håpet virkelig at broren ville dø. Ikke fordi det ville gjøre ham til seierherre i folks øyne, det ville han aldri kunne bli og. Men så ville han slippe å se Torgeir gå rundt og lyse av selvgodhet og mildt storsinn.

Neste gang skulle han ikke overleve. Det skulle Orvar sørge for. Neste gang skulle han ikke få muligheten til å verge seg, om det krevde aldri så urene kampmidler. Om Torgeir ikke døde av skaden i dag, så skulle han ikke få leve så mye lenger av den grunn.

KAPITTEL 2

I ET UFRAMKOMMELIG, djupt skar oppe på fjellet satt en sammenkrøket kvinneskikkelse ved elvekanten. Den slitte, sønderrevne serken hennes var dyvåt til langt over livet. Hun frøs så hun hakket tenner, men satt likevel urørlig i skyggen av den bratte fjellveggen. Øynene var stivt festet på noe i vannet. I hånden holdt hun en pil. Hun hadde satt seg fore å spidde en fisk med den.

Ulva visste godt at det ikke var slik våpenet var ment å brukes, men sulten gnog i tarmene hennes. Hun visste ikke annen råd. Bær og sopp hadde holdt henne i live en tid, men det tok til å minke på det som vokste i nærheten, og hun tok ikke sjansen på å begi seg lengre ut på vidda, der folk kunne se henne på lang avstand.

Veidemenn og reisende hadde sikkert hørt om henne nå. Det var slik det pleide å være når en trell en sjelden gang flyktet. Slike tiender ble raskt spredt videre, for alle frifødte hadde noe å vinne på at flukt var fåfengt. Ulva visste det godt fra den tiden hun hadde bodd på Birkihov.

Hvor mange dager som hadde gått siden hun flyktet fra Gråheim, visste hun ikke helt. Den første tiden hadde vært som en grå døs. Som om hodet hennes ikke ville tillate henne å tenke klart. Det ville vært mer enn hun hadde kunnet tåle, for klartenktheten brakte minnene tilbake. Minner om rå karfolk med ru jernhender som grafset over kroppen hennes.

De hadde vært mange, de som voldtok henne. Hvor mange visste hun ikke. Det var bra slik. Det var best å holde det på avstand, for disen som fylte hodet hennes den første tiden hadde letnet nå. Den hadde måttet vike for viljen til å overleve. Og med dette var det som om en ny side av henne hadde våknet. En bit av henne selv som hun vagt husket hadde vært der da hun var liten.

Borghild, husfrua på Birkihov, hadde tvunget den ut av henne. Stoltheten, trassen og … hatet. Det var tilbake nå. Som om det aldri hadde vært borte.

Ulva kunne se ørreten leike seg i strømmen av det glitrende, sølvblanke vannet. Fiskene smatt inn og ut mellom steinene. De sto sjelden stille særlig lenge av gangen. Det var liv i dem. Liv og overlevelse. Hun ville måtte ete dem rå, for hun hadde ikke noe å gjøre opp ild med. Men det spilte mindre rolle. Det viktigste var å få i seg noe som kunne fylle magen.

Nå sto den stille igjen. Den store, som lot til å terge henne med vilje. Et kort øyeblikk holdt Ulva pusten og skjerpet sansene, så kylte hun pilen ned i vannet med all sin kraft, så vannspruten sto om henne.

Det lyktes ikke. Hun hadde bommet igjen! Lyden fra den klukkende lille elva lød som latter, og Ulva hylte av raseri og skuffelse.

– Pest og svinemøkk! Skal jeg da aldri lykkes?

Men så tok hun seg sammen. Hun måtte få tak i pilen som lå og fløt i bølgene, før det var for seint. Den skulle ikke få forsvinne nedover strykene, som de to foregående. Strømmen hadde alt tatt tak i den og ført den et lite stykke nedover, og hun måtte strekke seg enda lengre ut. Brått kjente hun at steinen hun knelte på var våt og glatt. Hun skled og kom ut av likevekt, og i neste nå lå hun og kavet i iskaldt fjellvann. Hikstende og gispende av kulde kom hun seg opp.

Pilen hadde hun i hånden, men som fangstredskap dugde den ikke lenge. Ulva hadde ikke mer vett enn at hun knekket den i vill og plutselig vrede.

– Ved Iduns epler! Hvorfor skal det være så vanskelig? Er gudene mot meg? Det ville ligne de svikefulle maktene, snøftet Ulva og tørket øynene. – Bare fordi jeg som ussel trell ikke har kunnet blote til dem, så vender de meg ryggen nå. Som om slike som jeg har noe valg!

Treller var utestengt fra ritene som skulle blidgjøre Frøy og Njord. Sjølfolket pleide å si at slik var gudenes vilje.

Ulva karret seg inn til elvebredden og kom seg ustøtt opp av vannet. Godt at sola skinte og varmet opp steinene på den karrige boplassen hennes, så fikk hun vel snart varmen i seg. Hun vrengte av seg serken og vred den opp før hun la den utover en stor, varm stein. Det var mange timer igjen av dagen. Plagget ville tørke før natten senket seg over henne. Og godt var det, for hulen hennes var iskald nattestider. Innen høsten kom måtte hun finne en bedre måte å overleve på. Den var ennå en tid unna, etter hva hun kunne se på vekstene rundt seg, men så pleide den også å komme brått på her på høyfjellet.

DA ULVA LA seg den kvelden var hun sulten. Skrikende sulten, slik hun hadde vært det hver eneste dag siden hun rømte. Hun åt bær, men det monnet lite. Hun tygget barken av noen seljekvister, men det styrket bare suget etter noe hun kunne svelge i store munnfuller. Det eneste som hjalp litt var sopp. De rødbrune, storvokste skivene gjorde henne både ør og litt kvalm. Men det fikk henne i det minste til å glemme at hun var sulten.

Nettene var verst, for hun sov dårlig. Om dagen kunne hun tvinge seg til å glemme en del av det vonde, for hun var hele tiden opptatt med noe. Som å fange fisk. Visst var det fåfengt. Såpass hadde hun egentlig skjønt for lenge siden. Det at hun ikke ga opp var bare for at hun skulle ha noe å holde på med.

Hun gikk en sikker død i møte. Ulva visste det. Hun så tegnene, og det var ingenting hun kunne gjøre for å hindre det. Men det fantes mange måter å dø på. Å legge seg ned og vente på livets ende var en dårlig måte, mente hun. Tiden ville kanskje synes lengre dersom man satt virkeløs til alt var over. Men Ulva ville heller ha innholdrike dager. For henne var det langt viktigere enn å drøye tiden så dagene syntes lange. Og så kunne hun i det minste innbille seg at det ennå var håp, om forsøkene i virkeligheten var aldri så fåfengte. Dette satt hun og tenkte på mens hun vogget fram og tilbake. Det hjalp når en ville holde nattekulde fra livet.

Hva var det?

Ulva fór sammen. Hun hørte lyder utenfor hulen. Som … tassende poter over den steinete skråningen.

Hun drømte sikkert! Ulva tok seg sammen og ristet halvsøvnen av seg. Det var ikke så greit å sitte skrubbsulten og hvileløs i hulen om natten. Hun syntes selv hun var lysvåken, og la seg ikke ned for å duppe av, men hodet hennes var innimellom av en annen mening. Og så satt hun altså og drømte om luskende rovdyr i mørket …

Der var det igjen!

Ulva hørte det tydelig nå. Noe snuste og snøftet der ute. Hun gned seg i øynene og forsøkte å se om hun kunne skimte noe i den retningen hun visste hulegangen førte ut. Men det var like mørkt ute som inne. Seinsommernatten utenfor var så svart at ikke en flik av skygge kunne finne vei inn til henne.

Inn til henne …?

Ulva kjente hjertet stoppe av skrekk. Var dyret på vei inn til henne? Da hun kom hit for ikke lenge siden hadde hun funnet beinknokler strødd over hulegulvet. Hun var slett ikke det første vesenet som hadde hatt hiet sitt her. Og det var liten tvil om at forgjengeren hennes hadde skarpere tenner og lengre klør …

Ulva krabbet så langt inn i hulen som det gikk an. Hånden hennes fattet om en stokk hun fant i mørket. Ikke mye til våpen, men hun kunne kanskje fekte med den og jage en inntrenger ut om det trengtes. Hvor var kniven? Hvor lå sverdet og øksa hun stjal fra menneskejegeren for ikke lenge siden? Det var for mørkt til at hun kunne se sakene. Og hun var for redd til at hun fikk seg til å famle rundt etter dem. For tenk om dyret der ute ennå ikke var klar over at hun var her? Kanskje hadde beistet slett ikke tenkt seg hit inn … Men om det fikk ferten av godt menneskekjøtt, var det vel lite trolig at det ville la henne i fred.

Øyeblikkene fulgte hverandre tett og ble til evighet. Ulva ventet uendelig lenge, og våget knapt puste av frykt for det ukjente. Hun merket ikke at hun sovnet der hun satt. Sult og utmattelse var likevel sterkere, enn angsten for nattevesner.

DA HUN VÅKNET satt hun i nøyaktig samme stilling som da hun sovnet. Hånden hennes var stiv og kald der den ennå knyttet seg hardt rundt stokken hun ville jage beistet med. Det var mest som hun måtte brekke fingrene løs fra det krampaktige taket. Et svakt lysskjær dannet en liten sti over hulegulvet. Det var dag. Og utenfor var det stille. Hun fikk vel se å våge seg ut. Så fant hun kanskje spor som sa noe om nattegjesten.

Ulva klarte ikke å holde tilbake et lavt rop idet hun kom ut og rettet ryggen – et rop av både undring og skrekk. På bakken lå en død hare. Det vesle dyret var ille tilredt, blodig og fælt. Men Ulva la knapt merke til det. Det hun sto og så på var mat! Godt kjøtt! Det fallt henne ikke inn å tenke over hvordan det hadde havnet der. Hurtig bøyde hun seg og fisket byttet opp. Så gikk hun og satte seg i solhellingen på andre siden av elva. Hun pustet fort og opphisset idet hun snittet bakfoten av dyret og vrengte av pelsen.

Sterke, hvite mennesketenner begravet i rått kjøtt. Det var seigt. Ulva måtte slite i det, for å greie å få av stykker hun kunne tygge og svelge. Haken og hendene hennes ble røde av dyreblod, men trellflyktningen merket det ikke. Hun hadde fått mat.

ETTERPÅ SATT HUN sløv og dorsk og gned seg over magen. Hun var litt småkvalm. Det var nok fare for at noe av det hun slukhalset hadde fått i seg ville komme opp igjen. Men ennå var det mye kjøtt på dyret. Neste gang hun forsynte seg ville hun være klokere og ikke ete fullt så fort.

Nå som den verste sulten var stagget begynte det å demre for henne. Lydene i mørket hadde vært kjente. Så var det heller ikke nytt for Ulva å være tett innpå en vill varg. På Birkihov, gården der hun var født, påsto folk at Svartvargen var fylgjet hennes. Andre mente sågar at den var faren hennes! Ulva smilte for seg selv. Hun visste bedre. Kolve, den storvokste trellkjempen med røtter i Serkland, var faren hennes. Ingen skulle komme å si noe annet, for da var de løgnere. Dette andre var bare noe folk påsto fordi hun var født med slike underlige, grå rovdyrøyne. Både treller og frifødte mente blikket hennes førte ondt med seg, og kastet både småstein og ukvemsord etter henne hvis hun ikke voktet seg og holdt øynene vendt mot bakken.

Men noe sant var det nok likevel i det folk påstod. Den svarte vargen fulgte henne. Den var verget hennes. Man sa at det ikke var en virkelig ulv. Gamle Borra, den hvithårede trellkvinnen på Birkihov, sa det var en ånd. Og nå hadde åndevargen vært her og brakt henne kjøtt.

Det var mulig de hadde litt rett, de som sa hun hadde rovdyrblod også. For Ulva betenkte seg ikke på å glefse i seg kjøttet rått. Men så hadde hun ikke noe valg heller. Ildstål og flint hadde ikke vært i tankene hennes da hun flyktet fra illgjerningsmennene på Gråheim. Hun hadde angret på det siden, men det var lite å gjøre med. Mer enn noe annet var dette grunnen til at Ulva visste at hun skulle dø snart. For til vinteren kunne hun ikke overleve uten ild. Og tilbake til Gråheim ville hun aldri gå. Aldri. Døden var lite skremmende i forhold til det som lå bak henne.

Ulva fattet en beslutning. Hun skulle kjempe for livet, om det aldri så mye syntes umulig. Hun skulle gjøre det som sto i hennes makt for å ta vare på friheten hun hadde vunnet. Hvor bittert ville det ikke være om den skulle tas fra henne, like snart som hun hadde krevet den? Hun pliktet å slåss for dette. Uten å tenke noe mer på det, gikk hun og fant fram pilekoggeret igjen. Om det ble fisk av måten hennes eller ikke, var mindre viktig. Hun måtte friste. Hun kunne ikke rolig sette seg til og stole på at vargen skulle sørge for henne. Ulva ville heller greie seg selv. Hun var tryggere da.

DEN SKULLE HA skarpe øyne, som kunne se de to urørlige skikkelsene som satt i skyggen et stykke oppe i juvet. Det hadde hendt at dyktige jegere gikk like forbi dem, uten å se annet enn grå steinur og krokete trestammer.

– Se som hun bråker og plasker, sa den ene, full av forakt. – Hun hører ikke til her. Vi bør få henne vekk.

– Rådet har sagt at vi skal la henne være i fred, innvendte den andre. – Hun har rett til et hi og en mulighet til å overleve.

– Men må det være nettopp på dette stedet? Hvorfor kan hun ikke holde seg til sine egne?

– Fordi hun er en utstøtt. Av og til hender det at folk jager en av sine egne vekk. Slik ligner de ulvene.

– Når ulveflokken jager en av sine vekk, er det fordi den utstøtte er for svak til å overleve, eller fordi den ikke kan bidra med noe. Men selv om det kan tenkes at hun er slik, er ikke det noen grunn til at hun må velge dette stedet å dø på.

– Dør hun, så dør hun, og da er hun ikke lenger til bry for oss, svarte den andre likegyldig. – Men det hender at de utstøtte overlever. Det kan godt være at hun er av de få som klarer seg. Vi har ingen rett til å gripe inn.

– Om en skal dømme etter måten hun frister å livnære seg på, kommer hun ikke til å leve lenge, sa den første.

Den andre fant det vanskelig å motsi dette. Det lot ikke til at den lille kvinnen hadde gode sjanser. Men så lenge hun holdt seg i ro, var hun ikke til bry for dem, enten det gikk slik eller slik. Og selv om hun skulle gi seg til å vandre rundt, ville hun ikke få se noe som ikke var ment for hennes øyne. Det stemte at hun hadde slått seg ned alt for nær deres egen boplass, men de hadde da greid å lure dyktige veidemenn før.

Det vesle, spinkle vesenet utgjorde ingen trussel. Skulle hun komme til å bli en, ville de kanskje måtte sørge for at hun kom ut for en ulykke. Eller skremme henne vekk. Det var mer trolig at Rådet ville gå med på noe slikt. Uansett … slik det så ut nå, var det lite trolig at hun ville trenge hjelp med å bukke under.

ULVA HADDE LATT serken ligge inne ved land og gikk naken, så hadde hun noe varmt og tørt å ta på seg etterpå. Dersom det gikk slik det pleide, lå hun vel snart og plasket i vannet igjen.

Fiskene smatt ut og inn mellom steinene. De var sky vesener. Hun måtte vokte seg vel så de ikke fikk øye på henne.

Mens Ulva satt tålmodig og ventet, tenkte hun nøyere over hvorfor hun hele tiden mislyktes i ørretjakten. Hun hadde etterhvert skjønt at vannet fikk alt til å se annerledes ut. Steiner og annet som så ut til å være på et sted, lå i virkeligheten lengre unna. Og når hun gikk og vasset så beina hennes underlig store ut, samtidig som leggene lot til å virke kortere. Hvorfor det var slik, ante hun ikke. Men hun godtok det. Neste gang skulle hun ikke la pilen ramme der hun trodde fisken sto, men litt foran. Og dersom den forsøkte å stikke unna, ville hun på den måten kanskje klare å spidde den i bakkroppen likevel.

En liten stund satt hun bare stille og betraktet dem. Det var nå det gjaldt. Hun måtte ikke bomme denne gangen. Det ville bety nok en trøstesløs natt uten søvn. Ikke fordi hun var sulten lenger, magen var ennå stinn av harekjøtt. Men bekymringer og mismot kunne også holde en våken. Hun trengte søvn, like mye som hun trengte noe å nære seg på. Sakte, sakte knyttet hun neven om pilskaftet og gjorde seg klar til å drepe.

Hun kom aldri lengre enn til tanken. Sollyset avslørte henne. Fisken så at hun rørte på seg og forsvant i samme øyeblikk.

Rasende sprang Ulva inn til elvebredden, treiv pilkoggeret og kylte det i nærmeste stein mens hun hylte i avmakt.

– Det er ubrukelig! Hva hjelper det meg om jeg har all verdens fangstredskaper når jeg ikke kan bruke dem på riktig vis …

Øyeblikket etter ble hun stående og glippe med øynene. Hva hadde hun gjort? Hun hadde ødelagt pilkoggeret! Hennes eneste håp om overlevelse. Bunnen hadde løsnet og falt av. Nedtrykt bøyde hun seg for å plukke opp bitene, men ble stående og kikke undrende på den delen som inneholdt pilene. Hvorfor falt de ikke ut? Så merkelig … Det var visst enda en bunn i koggeret!

Ulva gikk bort dit den andre biten hadde havnet. Men den var ikke brutt av på noen måte, etter det hun kunne se. Den hadde bare løsnet. Hun tok den opp. Det lå noe inni! Ulva holdt på å hyle av glede. Der – i en liten eske av never lå det snøre og fiskekroker av bein i forskjellige størrelser! En hemmelig eske, en slags dobbelt bunn, hadde vært festet til enden av pilkoggeret på en slik måte at den så ut som en del av det.

Snøret var laget av tynne, fine dyresener. Det ville være umulig for fiskene å se det i vannet. Hun var reddet! Hun satte seg ned og rotet videre i innholdet. Et brennglass! Nå kunne hun gjøre opp ild. Hun hadde hatt denne skatten hos seg helt siden hun flyktet, uten å vite om det!

Ikke et øyeblikk lenger ville hun kaste bort tiden. Ulva hastet bort til huleinngangen. Selv nå, i dagslys, var den vanskelig å få øye på hvis man ikke visste hvor man skulle se. Tørre trestykker var det godt med, her et stykke fra elvebredden. De var vel blitt skyllet opp hit under vårflommen og hadde hatt hele sommeren på å tørke. Ulva samlet raskt en liten haug og skyflet den foran seg inn i hulen.

Hun var bare en kort stund innenfor, før hun kom ut igjen. Denne gangen fant hun seg en fin, smal pinne. Sola skinte gjennom glass-stykket, og det tok ikke lang tid før en tynn strime av hvit røyk steg opp, og en liten flamme tentes. Forsiktig, for at ilden ikke skulle blåse ut, tok hun den med seg inn i hulen og tente det lille bålet hun hadde bygget opp. Snart lyste det varmt der inne.

Det var første gang hun kunne se hvordan det var i det lille hjemmet hennes. Det var som hun hadde trodd. Hulen var ikke stor, selv om hun kunne stå oppreist når hun sto midt på det jevne steingulvet. Beinknoklene som lå igjen etter dyret som hadde hatt hiet før henne lå ennå i en krok. Overalt lå det rester av tørt løv.

– Jeg må gjøre reint her inne, mumlet Ulva. – Slik det ser ut nå er det lite trivelig.

Men det fikk vente til seinere. Nå ville hun først friste fiskelykken.

Som lita jente hadde Ulva vært med far ut og fisket. Det hadde vært til Birkihovs felles hushold, men en trell fikk da oftest beholde en fisk eller to. Det hadde vært et kjærkomment tilskudd til det skrinne kostholdet som Borghild hadde latt dem få.

Det tok henne ikke lang tid å grave fram fin meitemark. Hun hadde sett hvordan det skulle gjøres. Så valgte hun den av krokene som hun mente passet best i størrelse, og bandt den fast i snøret. Hun var ikke helt sikker på om knuten var riktig, men den fikk duge. Det hørte med en liten bit med kork, også. Slikt tre vokste ikke her nord, men på samme måte som med så mye annet, handlet vikingene det i fremmede land og brakte det med seg hjem. Hun fikk være nøye så hun ikke mistet den lette trebiten, for det ville bli vanskelig å skaffe noe som dugde like bra.

Ulva trengte ikke å sitte lenge før det nappet. Hjertet hennes hamret som en liten Mjølner da hun trakk fisken på land.

– Ikke slipp, ikke slipp …, manet hun lavt mens hun dro den forsiktig inn.

Den gjorde ikke det. Hun fikk fatt i den, og halte den såpass langt opp fra vannkanten at den ikke skulle vri seg fra grepet hennes og sprette tilbake i vannet. Det var hennes første bytte. Hun slo den i hjel mot en stein og tok den med seg inn på elvebredden.

Den var stor! Lengre enn hele underarmen hennes, når en regnet med hodet. Hun fisket fram kniven hun hadde stjålet fra trellkaren på Gråheim. Med vante fingre sløyet hun ørreten og skylte vekk blod og innvoller. Dersom noen kom hit opp, måtte de ikke se sporene etter henne. Deretter tok hun fisken med seg inn i hulen. Det brant ennå lystig på bålet.

En rognekvist fikk duge som stekespidd. Selv om Ulva hadde spist harekjøtt før på dagen, greide hun likevel ikke å vente til hele fisken var gjennomstekt. Hun satt stadig og nappet små biter av den. Da restene endelig var ferdig tilberedt, åt hun det som var igjen raskere enn hva sundt var. Men det gjorde henne godt der og da. Og selv om hun fikk magesmerter utpå natten, angret hun ikke. Det ville gå over, og i morgen kunne hun fiske igjen.