Trude Brænne Larssen

11

Ulveøyne

Flammerov

Trude Brænne Larssen

11

Ulveøyne

Flammerov

Til far.
Hvem trenger vel helter
når man har deg?

KAPITTEL 1

SÅ STILLE HADDE det aldri vært der Kolve og Yngvill var før i tiden. Uansett hvor de hadde holdt til, hadde det alltid vært prat å høre, og ofte krangel, til tross for at de to elsket hverandre hinsides alt. Nå gikk de heller ut, dersom det var noe de trengte å tale sammen om. Og de få ordene som ble vekslet inne i gammen, ble hvisket fram. Alt for å ikke forstyrre fangen som satt bundet innerst i en krok. Skjønt, forstyrret var hun visst likevel, samme hva de gjorde. Kolves datter var blitt aldeles vettlaus, lot det til. Og hittil var det ikke mye som tydet på at hun skulle få kløkten tilbake med det første. Kolve håpet at det var halvmørket i gammen som fikk øynene hennes til å synes så svarte. Før hadde de alltid vært lysende grå. Da hun var yngre, på Birkihov, hadde hun alltid vendt blikket mot bakken. Holdt det for seg selv så folk ikke skulle bli skremt av dyreøynene hennes. Men hun hadde forandret seg. For nå så hun på dem. Hele tiden. Ufravikelig og nesten uten å blunke. Som om hun trodde at de ville kaste seg over henne hvis hun ikke passet på.

De eneste gangene stillheten ble brutt, var når Yngvill av og til snakket til Ulva.

– Her er maten din! kunne hun si, og rekke fram de møreste kjøttstykker og annet godt som hun hadde å by på. Men det ble ikke rørt. Ikke en bit hadde hun tatt, på alle de syv dagene hun hadde vært hos dem. De så henne aldri drikke heller, skjønt vannet forsvant fra bollen når de ikke fulgte med. Om natten. Yngvill var innerst inne redd for at Ulva bare helte det ut og lot jordgolvet drikke det i stedet. Det kunne forklare hvorfor blikket hennes var blitt så matt i det siste. Ja, hele jenta var liksom blitt … mindre på en måte.

– Vi må slippe henne fri, sa Yngvill til Kolve i en lav samtale utenfor gammen.

– Er du gal? Du fatter vel at hun kommer til å gå til grunne!

– Det gjør hun her også. Det er galt å holde henne her. Vi tar livet av henne, ser du ikke det?

– Du har vært imot henne fra første stund! anklaget Kolve. – Dette er bare noe du sier for å bli kvitt henne.

Det var et stygt utsagn, men likevel var ikke dette noen krangel. For én gangs skyld snakket de rolig sammen. Dette var rett og slett for trist til å krangle om.

– Du tar feil, sa Yngvill bare.

Hun brydde seg ikke med å nevne hvordan hun hadde gledet seg til å begynne med. Hun hadde vært ved å sprekke av forventninger for hva Kolve skulle si når hun meddelte ham nyheten; at hun hadde funnet datteren hans. For slik hadde hun trodd at det skulle gå. Og hun kunne ikke tenke seg noen bedre gave. Aldri i sitt liv hadde hun trodd at det skulle bli slik som dette. At Ulva satt her som et tomt skall og ingenting annet.

– Skjønner du ikke at det er for seint å slippe henne fri, sa Kolve forpint. – Du har kanskje rett i at det var galt å tvinge henne med oss, men vi kan ikke endre på det som har skjedd.

Yngvill sukket og ble svar skyldig. Det var mest så Kolve innerst inne ønsket at hun skulle si ham imot, for så ville i alle fall noe være ved det gamle. Hun skulle si noe om at Ulva ville bli som før, bare de gjorde slik eller sånn … En kunne aldri vite. Kan hende fikk hun rett. Men Yngvill tidde, og sa ikke imot maken sin. Så var de altså for en gangs skyld enige. Det var for seint å gjøre noe for å hjelpe den stakkars jenta. De skulle aldri ha grepet inn i livet hennes. Det hadde vært bra som det var.

ULVA SATT INNE i det underlige boligen, med armene omkring knærne. Hun merket vagt at det luktet jord. Men ellers var det ikke stort hun fikk med seg. Hun merket ikke forskjell på dag og natt. Visste ikke at tiden gikk. Kjente ikke at hun var sulten. Det eneste hun sanset var når menneskene forsvant ut. Da var det godt. En liten stund. Hun kunne våge å puste da. Og når hun kunne puste, kunne hun nesten få til å tenke også.

De hadde latt det lille mennesket være igjen, men hun var ikke redd for ham. Han kunne ikke gjøre henne noe, hadde hun skjønt etter kort tid. Ikke lot det til at han ville henne noe heller, i motsetning til de andre to. Med dem var det stadig ett eller annet. De snakket til henne. Og kom bort til henne. De satte fra seg saker som det sikkert var best å holde på avstand. En kunne aldri vite … Hun måtte holde øye med dem hele tiden. Unntatt når de ikke var der. Takk og pris for øyeblikkene de ikke var der.

For når skrekken ikke var verre enn at den var til å leve med, kom tankeevnen tilbake. Ikke vanskelige tanker. Bare slike som var enkle. Egentlig hadde hun bare én tanke: Flukt. Hun måtte komme seg vekk herfra. Hun måtte vente til de ikke holdt øye med henne. Det var hennes eneste sjanse.

Hendene sine kunne hun ikke bruke. De hadde sørget for å binde dem fast på ryggen hennes. Men hvis hun anstrengte seg, kunne hun snu seg og tygge på den lange tauenden som gikk mellom hennes håndledd og en stokk i gammen. Det var tynnslitt og flisete på det stedet nå. Var det hun som hadde klart å få det slik med gnagingen sin? Det var så vanskelig å huske hva som foregikk … Alt hun visste var at det ikke kunne drøye så mye lenger før tauet var tynt nok til at hun kunne slite det av. Et vagt minne kom for henne; noe om at hun hadde prøvd å rykke i tauet da det enda var sterkt. Men siden pålen hun var bundet til, var med på å bære de skrå jordveggene i gammen, hadde det bare ført til at det ristet i hele det rare jordhuset. Og da hadde de kommet springende. Så hun kunne ikke gjøre det på den måten …

Så satt hun der med ett, og hadde lyktes i å komme løs. Armene var ennå bakbundet, selvsagt, men det gjorde ikke noe. Hun så seg omkring. Det lille mennesket lekte uforstyrret på jordgolvet. Han var for liten til å kunne hindre henne. Og der … der var åpningen. Veien ut herfra. Hun krabbet mot den. Det hang et slitt stykke skinn foran, som dekke mot vind og vær. Hun gløttet på det. Ingen å se utenfor. Hun krabbet ut. Lyset var blendende, men alt hun visste var at hun var fri. Fri!

Hun sprang for livet, selv om det var vanskelig å sette farten opp. Hun var vissen i beina etter å ha sittet stille så lenge. Men da avstanden til fangenskapet økte, ble det lettere. Minnene og vettet begynte så smått å komme tilbake til henne. Hun visste hvem hun var nå, i motsetning til for litt siden. Ulva. Rømt trell. Jeger. Morder. Det var henne. Og nå husket hun også hvem det var som hadde fanget henne. Hennes egen far, Kolve, og maken hans. Men det gjorde ikke skrekken mindre. Det spillte ingen rolle hvem de var. Friheten var hennes. Ingen skulle få ta den fra henne. Ingen skulle få legge bånd på henne igjen.

Med ett fikk hun øye på noe. Han kom skrått bakfra, derfor ble hun ikke vár ham før det var for seint. Hun prøvde å springe fortere, men det var umulig så lenge hun ikke hadde armene fri. Så kastet han seg over henne. Hun stupte framover i lyngen. Ble presset ned av vekten hans. Og så snudde han henne brutalt rundt.

– Du tar feil hvis du tror du får springe fra meg enda en gang, hørte hun ham si. Han pustet tungt og smilte. – Du blir her til du er temt, villjente. Du får nok bare venne deg til det.

Hun gjenkjente ham, men visste samtidig ikke helt hvem det var. Det var han som var så lik Torgeir fra Gråheim. Skjønt ham kunne det selvsagt ikke være. Denne mannen var eldre. Sterkere. Og farligere. Mye, mye farligere, det kjente hun i hele seg.

Så kom skrekken igjen, og fratok henne enhver evne til tanke. Hun hørte stemmene da den andre kom bort og de to samtalte seg imellom, men hva de drøftet ante hun ikke. Ordene hadde ingen mening. Alt hun visste var at nå ville de komme til å straffe henne for det hun hadde gjort. For slik var det jo alltid. Den som brøt med de sterkes vilje, fikk svi for det.

– Takk for at du stanset henne, sa Kolve til Torgeir. – Jeg skjønner ikke hvordan hun greide å komme seg løs.

– Og hos dere går det stadig bedre, ser jeg?

Torgeirs spydighet ble hengende i luften. Blikket han sendte frenden var olmt.

– Du kan da skjønne at slikt tar tid. Det er ikke gjort over natten …

– Eller over sju netter, avbrøt den frifødte. – Så lang tid har gått siden vi fanget henne i ura. Si meg; hvor lang tid mener du det bør ta innen datteren din kjenner deg, og innser at det er hos deg hun vil være?

– D … det retter seg snart, sa Kolve. Men han møtte ikke Torgeirs blikk. Sannheten var at ingen av dem hadde ventet at hun skulle slå seg så vrang som dette. Men Torgeir var arg fordi han ble holdt utenfor, såpass skjønte Kolve uten at det ble sagt. Det hadde virket vettugt til å begynne med; at Torgeir måtte holde seg på avstand, siden Ulva var så livende redd for ham. De visste ikke da at hun skulle vise seg å være like redd for alle.

Det hadde vært stunder da Kolve lurte på om Torgeir hadde gjort seg fortjent til å bli fryktet slik av datteren. Kanskje hadde han ikke fortalt hele sannheten? Hun ville vel ikke ha vært så vettskremt om han ikke hadde gjort henne noe, tenkte han da. Men nå hadde han selvsagt slått slike tanker fra seg. Når han så hvor redd Ulva var for ham selv, var det innlysende at hun var like menneskesky uansett hvem hun hadde med å gjøre.

Skjønt andre ganger, når Kolve sank ned i svarttanker, hendte det han tenkte at Ulva aldri ville ha fryktet ham på samme vis, om det ikke var for at han hadde hatt med seg Torgeir da han fant henne. Selvsagt innså han at det var tull å tro noe slikt. Men det ble liksom ikke så lett å omgåes grannen som før. Han kunne ikke for det. Han så på rikmannen gjennom øyekroken og kunne ikke annet enn undre seg. Mon hva som hadde foregått mellom ham og Ulva …

– Som sagt; du får ha takk, gjentok Kolve idet han tok imot tauenden som Torgeir rakte ham.

Ulva sa ikke noe. Hun bare satt forvirret i lyngen mens hun klynket lavt. Da faren nappet lett i tauet, ble hun med ham, uten å kjempe mer imot. Blikket hennes var dødt. Torgeir sto alene tilbake og undret på hvorfor han følte det som om han hadde overgitt henne til en bøddel. Kanskje var det fordi hun så slik ut. Som om hun ventet å dø, hvilket øyeblikk som helst. Det kjentes som om noe i ham ble splintret og knust. Han snudde seg og gikk til sitt.

I EN ANNEN verden, slett ikke så langt unna de fredløses boplass, var vesle, hvithårete Rime opptattt med noe som for ikke lenge siden ville ha syntes som en umulighet. Hun var i ferd med å mestre kraften. Hun brukte evnene sine som steinformer. Nå hadde hun satt seg fore å få to tynne steinsøyler til å tvinne seg omkring hverandre. Slike søyler fantes det mange av i Ødehulene, men ingen av dem var laget av steinformere. Tiden og elementene selv hadde stått for disse mesterverkene. Derfor var de også ganske like å se til. Alle søylene strakte seg loddrett nedover, fra tak til golv. Det ville si; alle unntatt de to som Rime arbeidet med.

Musikeren Byowan satt hos henne, et stykke unna, for ikke å forstyrre henne i den vanskelige oppgaven.

Rime var glad han satt bakenfor. Så kunne han ikke se ansiktet hennes. Det var bra. Antagelig trodde han at det dannet seg små svetteperler på pannen hennes når hun arbeidet, slik det hadde pleid å gjøre, tidligere. Det var ikke lenge siden hun ble aldeles utslitt av å utøve kunstene sine. Men sannheten var at det gikk lettere nå.

Riktignok brukte hun lang tid på oppgaven han hadde gitt henne, men det var med vilje. Ellers ville han skjønne alt, og det ønsket hun ikke. Byowan trengte ikke å vite hvilke framskritt hun hadde gjort i det siste. Han var jo ikke hennes egentlige læremester, selv om han kanskje trodde det. Det var et påfunn fra de Eldste, dette at han skulle ha noe å lære henne. Han var jo musiker. I virkeligheten var det hun selv som hadde funnet ut av hvordan kraften skulle brukes. Men hun ønsket ikke å såre ham. Til det var hun alt for glad i den muntre mannen med det vakre, grønne håret.

Så hun lot ham tro at hun strevde fælt, og passet på å bruke lang tid. Det betydde slett ikke at hun satt virkeløs og lat, og tværet ut det hun holdt på med. Hun lagde mønstre som han ikke kunne se. Det moret henne å forme usynlige strukturer i selve kjernen av steinen hun arbeidet med. På overflaten syntes bare den enkle spiral-formen. Det ble hennes egen hemmelighet at selve skjønnheten fantes på innsiden. Den ble ikke mindre vakker av at den ikke kunne oppfattes av øyet, snarere tvert imot.

Endelig var hun ferdig. To søyler som liksom vokste ut av taket, hadde nå stivnet i en underlig dans, rundt hverandre. Hun reiste seg, børstet støvet av knærne og gikk et par skritt bakover for å mønstre verket på avstand.

– Jeg vil kalle det «Arolin og Ulva», sa hun alvorlig til Byowan.

Musikeren kjente at han ble varm. Måtte hun alltid snakke om moren sin? Han skulle ønske hun lot det være. Menneskekvinnen var glemt av de fleste nå. Rime burde også ha fått minnet på avstand, mente han.

– Hvorfor akkurat det? ville han vite. – Kunne det ikke like gjerne hete noe annet?

– Nei, sa Rime bestemt. – For disse søylene er bare to. De er til for hverandre, og ingen annen. Slik foreldrene mine var det.

– Det er et svært vakkert arbeide, sa Byowan. Han unnlot å komme nærmere inn på Rimes valg av tittel til arbeidet. Bare han visste at hun tok feil. De samlet kappene omkring seg og begynte på turen tilbake til de andre, opp langs de mange, svingete gangene og trappene. – Følte du at kraften fløt gjennom deg denne gangen? spurte han. – Slik som jeg har sagt; at du bare tilførte den din vilje?

– Jeg vet ikke, sa Rime og dro på det. – Det er ikke så lett. Jeg tror jeg gjorde det riktig, helt på slutten.

– Bra! sa musikeren og klappet henne på skulderen. – Jeg sa jo at det ikke var umulig.

– Nei, visst, sa hun. – Ikke umulig. Men fryktelig vanskelig.

Hun snudde seg så han ikke skulle se at hun smilte. Det var lenge siden hun hadde lært seg å mestre kraften på den riktige måten. Det kostet henne ikke stort lenger. Men Byowan trengte å føle at noen hadde bruk for ham, det hadde hun for lengst skjønt. Og dessuten kunne det være til ulempe dersom de voksne skjønte hvor langt hun hadde kommet. I så fall kunne det tenkes at de ville begynne å passe bedre på henne, og det passet ikke med Rimes planer.

– Møtes vi til samme tid i morgen da? spurte hun.

– I morgen?

Byowan var forvirret. Det hendte at Rime brukte uttrykk som han vagt husket at hun hadde etter mor sin.

– Etter neste fellesmåltid, rettet Rime det til. Hun glemte av og til at bergfolk ikke holdt rede på solens gang. Det var en av de egenskapene hun hadde arvet av Ulva. Riktignok var hun ikke like sterkt rammet som moren. Hun slapp å måtte sove i tide og utide.

– Gjerne det, sa han. – Ved inngangen til Ødehulene. Hvem vet? Kan hende greier du å lage noe som er enda vanskeligere enn i dag.

– Du blir visst aldri fornøyd du, sa Rime med et lite sukk, mens hun snudde seg så han ikke skulle se smilet hennes.

– Du tar feil, sa han. – Evnene dine er allerede mye større enn jeg noensinne ville ha våget å tro. Men det gjelder å alltid strekke seg videre. Du må alltid søke å overgå det du har gjort tidligere. Ellers mister du kraften. Og selv om du, i heldigste fall, fremdeles vil være i stand til å forme stein, vil alt du lager bli livløst. Et stivt uttrykk uten mening.

– Det håper jeg aldri skjer, sa Rime. Men hun tiet med det hun egentlig tenkte: Hvorfor skulle hun vie all sin tid til å lage tåpelig pynt? Denne kunsten som de Eldste maste slik om, var i grunnen mindre viktig, syntes hun. Andre steinformere holdt ikke på slik. De brukte evnene sine til å sikre bergfolkets verden. De lukket berget fra verden utenfor, og åpnet det bare dersom noen trengte å gå ut. Og det var som oftest de selv som vandret under den skremmende, åpne himmelen.

Men det hadde hun også gjort. Byowan visste det ikke, og ingen av de andre heller. Hun sto ikke tilbake for andre steinformere i så måte. Hun hadde vært der, og hun aktet seg ut igjen. Så inntil videre var det best at de andre trodde hun bare var opptatt av å lage vakre mønstre og eventyrlige bilder.

Hun bød musikeren farvel ved inngangen til den store hallen.

– Jeg får gå opp til barnepasserene og de andre, sa hun.

– Fint, sa Byowan. – Godt å se at du ikke lenger holder deg så mye for deg selv. Fellesskap er viktig, vet du.

Det visste hun godt. De maste om det bestandig. Og inntil videre fant hun det best å gjøre som de ba henne om, og ikke gi seg til å krangle på smått og stort. Dessuten – når sant skulle sies savnet hun både sjelesøsteren, Eyrilin, og en annen hun ofte tilbragte tid med, ildmakeren Mowalan. Derfor var det langt ifra motvillig at hun gikk til barnas kammer. Ikke nå for tiden. Skjønt i den uendelig, lange rekken av like dager, skulle hun virkelig ønske at hun hadde mer tid. Om så bare for å kunne gjøre mer av … alt.

DET VAR MAS og styr uten like på Gråheim. Trellkvinnen Lange kunne knapt huske at det hadde vært så ille som dette før. Skjønt det kom kanskje av at hun før i tiden, da Hjort og Torgeir rådet, var øverste hustrell. Det hadde ikke falt så mye på henne da. Den gangen hadde hennes fremste oppgave vært å ha oppsyn med de andre. Dersom de ikke arbeidet fort nok, var det hun som skjellte og smelte. Bedre det, enn å få pisk og straff i etterhånd. Nå var det Torne fra Utnesgard som hadde overtatt den stillingen, og hun sjauet omkring. Hun likte det visst, slik hun fór etter folk støtt og stadig. Lange kunne ikke fordra det.

Den første tiden hadde både hun og de andre lagt seg i selen, og gjort sitt beste for å etterkomme Torne og sjølfolkets minste vink. Men etter hvert hadde det vist seg at det var vanskelig å unngå straff, enten man oppfylte sin plikt eller sluntret unna. Og da gikk det jo ut på ett. Lange visste at de andre trellene syntes det var til å le av; hun – som før hadde vært så streng og nidkjær – hadde blitt en slik som la seg til å dorme i nærmeste krok, så fort hun så sitt snitt til det, og Torne ikke passet på. Straff trakk hun på skuldrene av. Et langt liv som trell hadde lært henne å tåle det meste.

– Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med henne, sa Torne til Mold en dag de sto og pratet nedpå jordet, den enga som lå nedenfor gården og den bratte skrenten over sjøen. Mold var løysing og bar sverd, men tjente husbonden Håkan ennå. – Det er visst slett ikke mulig å denge henne til lydighet. En skulle tro hun ikke var i stand til å kjenne smerte!

– Å jo, sa han. – Kjenner det gjør hun nok. Det vet jeg som svinger pisken. Den som står nær nok kan høre henne stønne, selv om hun biter tennene sammen.

– Men hvorfor skriker hun ikke? Og hvorfor gjør hun ikke som jeg forlanger, i stedet for å tåle så mye juling?

– Aner ikke, sa Mold. – Jeg kjenner henne ikke særlig godt. Og av de trellene som tjente Hjort Gamle, er det ikke mange igjen. Det er vel ikke trolig at du noensinne får svar.

De sto og lente seg til skigarden som skilte jordet fra skråningen ned mot fjorden. Her kunne en såvidt merke en ørliten luftning som kom hviskende opp fra havflaten, og svalet de svette ansiktene, skjønt det var ikke mer enn at det mest var til å bli terget av. Det var varmt. Egentlig altfor varmt til å arbeide. Men ingen av dem hadde noe valg. De fikk være glad til, at det var noen andre som tok de tyngste takene.

– Vel, jeg vet ikke annen råd enn at du får tyne henne litt til, sa Torne og sukket. – Nå er det ikke lenge igjen til det store blotet. Alt må være klart når gjestene samles til gildet. Du får true henne med at hun kan ende som offer for Odin hvis hun ikke lærer seg å adlyde.

– Jeg har gjort det alt, svarte han. – Hun bare ser på meg og flirer. Det virker ikke som om hun tror et ord av hva jeg sier. Ikke å undres over, forresten. Det er minst en mannsalder siden folk ofret treller til Åsamaktene her i traktene..

– Så skal jeg snakke med Håkan når han kommer til sengs i kveld, og be ham om å innføre det igjen, sa Torne sint. – Odin må vel bli glad når han får en slik gild gave.

– Nå må du passe munnen din, sa Mold forferdet. – Glem ikke at du óg er trell. Dersom slike skikker blir tatt fram, er ingen trygg.

– Nei, du har vel rett, sa trellkvinnen og rødmet skamfullt. – Men jeg blir bare så eitrende sint når jeg ser hvordan hun nekter å bøye nakken. Andre kan snart finne på å ta etter henne, og da tar det ikke lang tid før sjølfolket ser seg om etter en annen til å styre. Jeg kan nok tenke meg hva hun ønsker seg, men Lange skal ikke få gleden av å se meg miste det jeg har oppnådd! Har du sett hvordan hun ser på sjølfolket, egentlig? Med ett smil om munnen! Hånlig. Som om hun … forakter dem.

– Ja, jeg vet det. Det har vel vært slik, helt siden den dagen Ranveig kom tilbake uten Torgeir. Husfrua hadde visst ikke regnet med at trellkvinnen kunne lese det som sto på runestaven.

– Pøh! Det tror jeg nå som jeg vil om, sa Torne. – Det kan godt være at det bare så slik ut for oss som ikke er runekyndige. Lange kan nok kunsten å late som, bedre enn hun kan tyde runer, tror jeg.

– Kanskje, sa Mold og tidde en liten stund. Skjønt om sant skulle sies, var han ikke i tvil. Lange hadde lest det som sto der, og derfor hadde Ranveig tapt ansikt. Slik var det kommet helt ut av lage, forholdet mellom husfrue og trell. Det var ikke godt å vite hva en skulle gjøre med slikt, når trellen var av det riktig seige slaget. – Tro meg, sa han til slutt. – Lange kommer til å angre før eller siden.

– Det gjør hun vel, om det er noen som helst rettferd her i verden, sa Torne. Men siden gikk samtalen i stå, for ingen av dem kunne si sikkert om det var tilfelle. Dersom rettferd fantes, var det nok minst like sjeldent som gull. Kanskje like verdifullt også.