Trude Brænne Larssen

16

Ulveøyne

Vardøger

Trude Brænne Larssen

16

Ulveøyne

Vardøger

Takk til Bjarne Krekvik
ved Averøy Vikingskipsmuseum
på Håholmen Havstuer
for å ha delt av sin kunnskap om skipene.

Til «frøken».

Takk for at du alltid engasjerte deg.

KAPITTEL 1

TORHILD, HUSFRUE PÅ Lagmannsgården, hadde vært ute og sett på nyfarget garn som hadde hengt til tørk siden dagen i forveien. Det var først nå, når det hadde hengt en stund, at en kunne se hvordan fargene kom til å bli, og hun var godt fornøyd med sin trellkvinnes arbeid. Torhild hadde kjøpt den gardiske¹ jenta på forrige sommerting, og hun var et funn! Ingen andre kunne farge garn med slike gilde farger. Det gule var like varmt og vakkert som leirfivel om våren, det blå var som selveste kveldshimmelen. Og det røde … Torhild kunne ikke annet enn å tenke på blod når hun så det. Det fikk henne til å grøsse. Men hun gledet seg til å bruke garnbuntene i et nytt veggteppe. Grannekonene ville misunne henne, det var hun viss på.

Lagmannens kone var på vei inn i skålen igjen, da hun så færingen komme rundt neset. Endelig! Nå kom Kåre hjem. Hun hadde ventet ham i et par dager, men hun var vant til at han brukte lengre tid på ferdene sine enn hva hun trodde. Han hadde alltid likt å ta seg god tid når han var på gjesting hos folk.

Nå skulle båten bare rundt den neste odden, og så var han framme. Torhild bestemte seg for å møte ham. Lettbeint som en ungdom sprang hun nedover stien til stranda. Ingen skulle tro at det var fire år siden hun fylte femti.

Hun skulle gjerne vinket til Kåre, var det ikke for lunden med grantrær som vokste ute på odden. Den sperret for utsikten. Men snart ville han se henne. Snart nå …

Det drøyde.

Hun sto og strakte hals, og speidet etter båten.

Den kom ikke.

Dette skjønte hun ikke noe av. Hun hadde jo tydelig sett at det var en båt på vei inn! Torhild gikk det vesle stykket ut på odden for å se hva som heftet karene. Men der var ingen båt.

Hadde den sunket? Nei, det var jo bare et øyeblikk siden hun så den komme. Hun ville ha sett flytende vrakgods, om ikke annet.

Nå demret det så smått for henne. Det var kanskje et varsel. Det måtte være vardøger! De fleste opplevde den slags varsler fra tid til annen. En trengte slett ikke være synsk for å få et forvarsel når noen snart var ventendes hjem.

Skjønt enkelte påsto at det var et illvarsel. Det kunne tyde på at den man savnet, var kommet ut for noe. Og det var ikke fritt for at Torhild kjente en gryende frykt rispe henne nedover ryggen. Men hun ristet det av seg. Han kom nok hjem ganske snart, trodde hun. I løpet av dagen kanskje.

GUTTUNGENE, VEGARD OG BJØRN, var de eneste på Gråheim som fikk sove noe særlig de to nettene som fulgte. Alle de andre hadde det for travelt til å unne seg ro i stort mer enn et øyeblikk i ny og ne. Men Yngvill hadde sørget for at de minste skulle få hvile litt.

De lå i Kolvestua, som de kalte den delen av huset, men det var stadig noen som hadde et ærende der inne, og da hysjet hun sint. Det fikk ikke hjelpe at det var bråttom med alt mulig. Guttene skulle skånes så lenge som råd var. De fikk tidsnok merke skrekken og hastverket, men enn så lenge skulle de få sove rolig, om hun fikk bestemme.

Selv orket hun knapt å tenke på det som lå foran dem. Flukt! De skulle reise fra Gråheim – rømme landet!

At hun hadde mye å gjøre hjalp litt. Torgeir og Kolve var opptatt med å gjøre klar båten nede ved stranda, og Ulva var den som bar alt som skulle med, nå da det meste var pakket og klart. Derfor var hun bare innom korte øyeblikk av gangen. Den underlige ungjenta med det hvite håret var også med og bar. Hun hadde egentlig ikke trengt det. Ingen ventet det av henne. Hun var seidkonas hjelpejente, og siden Kåre Lagmann døde, var hennes oppgave ferdig. Seidkona og ungjenta skulle ha reist begge to, men fordi de ikke hadde egen båt, ventet de til det passet Gråheimsfolkene å gi dem skyss. Ingen ville ha sagt noe på det om Rime hadde lagt seg til å sove hun også. Men hun ville ikke det. Sa hun ikke var trøtt, og jammen så det ut til at hun snakket sant også.

Seidkona selv, Alvruna fra Bjørkøy, sov også lite. Hun brukte tiden på å gå ut i natten, og nå var det ingen som visste hvor den gamle var.

– Hun kommer tilbake, sa hjelpejenta hennes skråsikkert, men Yngvill følte seg ikke sikker på at jenta visste mer om det enn hva hun selv gjorde. Ikke trodde hun på at den hvithårete var Ulvas søster heller, slik både Ulva og jenta påsto. Men hun fikk vel godta den forklaringen, når det var så viktig for dem.

Gråheim … Så rart det enn var, hadde hun begynt å tenke på de nedbrente hustuftene som en trygg heim. De hadde fått leve i fred, enda de var fredlause. Her hadde de alt de trengte, og mer til. Ja, Yngvill syntes mest hun hadde levd som en høybyrdig husfrue, så gildt var det å bo her.

Etter årene som trell hos Viljar i Birka, og den lange flukten som endte i et karrig liv på fjellet, var hun ikke bedre vant. Men hun gråt ikke, selv om hun syntes det gjorde vondt å forlate alt hun hadde kjært. For det viktigste hadde hun med seg: Kolve, Vegard og Bjørn, Torgeir og Ulva. Så lenge de var sammen, kunne hun tåle det meste.

I det samme hun tenkte på Ulva, sto hun i døra. En skulle nesten tro at bare det å tenke på henne, var nok til å kalle henne til seg.

– Torgeir sier at du ikke kan ta med deg alle kjørlene. Du får velge det du trenger mest, sa hun stille.

– Trenger mest?! gjentok Yngvill arg mens hun vred hendene så knokene hvitnet. – Hva vet han om hvilke redskaper en matmor trenger for å holde folkene sine i kosten? Han, som aldri lager seg noe å ete selv?

– Han greier nå å fø seg når han veider på fjellet, forsvarte Ulva kjæresten.

– Det er ikke det samme, gneldret Yngvill. – Ikke kan han vel mene at jeg skal steke hareskrotter på spidd resten av livet! Jeg trenger disse sakene!

Hun slo ut med hånden og pekte på den børa som Ulva møysommelig hadde fraktet med seg tilbake fra båten nede på stranda. – Du får pent bære det ned igjen, sier jeg!

– Det går ikke, sa Ulva. – Det er ikke plass! Det har jeg sett med egne øyne. Du får huske på at det ikke er noe stort langskip vi skal fare i, og vi er mange om plassen: Bjørn og Vegard, Kolve og Torgeir, du og jeg og Rime …

– Jeg ikke skal være med, avbrøt Rime. Hun snakket lavt, men det var likevel som om stemmen hennes lød tydeligere enn alle andres, syntes Yngvill.

– Selvsagt skal du være med! sa Ulva. – Her kan du da ikke bli værende!

– Skal være med Alvruna, sa jenta. – Seidkona. Jeg må være hos henne.

– Ikke snakk tull! utbrøt Ulva. Det var kommet noe trangt i stemmen hennes.

Yngvill så urolig på Kolves datter. Hun skjønte ikke helt hvorfor dette var så viktig for henne, men det var så mangt hun ikke skjønte nå. Likheten mellom de to var bare én av gåtene.

Det som gnog henne mest, var det hun hadde vært vitne til natten i forveien. Yngvill prøvde å la være å tenke på det, for det jóg ilninger av skrekk i henne, hver gang hun tenkte på det. Det var trollskap! Ingen kunne si hva slag hun var av, jenta med hvithåret. Hun kunne være en illvette av verste sort! Eller en jotundatter, slik som selveste Skade var. Hvem visste hva slike kunne finne på? Det var vel ikke god vilje de nærte til menneskene, regnet Yngvill med.

Men når hun nå sto og sa til Ulva at hun ikke ville være med i båten, var det ikke fritt for at Yngvill følte seg lettet. Det var slett ikke henne imot at jenta foretrakk å være hos seidkona, tvert om!

– Så får jeg vel plass til klebersteinsgrytene² likevel da, sa hun og forsøkte å høres rolig ut. – Nå som ikke Rime vil være med, mener jeg.

Ulva snudde seg mot henne, og et kort øyeblikk så hun rasende ut. Hvordan Yngvill kunne bry seg om grytene sine i en slik stund, forsto hun slett ikke. Men så tok hun seg sammen.

– Du glemmer at vi må by seidkona og hjelpejenta hennes skyss, sa hun kort.

– Kan ikke det gjøres først? Kolve og Torgeir kan frakte dem, og så komme tilbake og hente oss etterpå, foreslo Yngvill.

– Det har vi ikke tid til, sa Ulva. – Det tar ikke lang tid før det kommer folk og leter etter lagmannen, må du tro.

– Men de finner ham ikke, svarte Yngvill rapt og gløttet bort på trolljenta idet hun sa det. De hadde Rime å takke for det, men selv skulle hun ønske de hadde funnet en annen utvei, når så galt skulle være. – Selv lagmannens båt har jo Kolve og Torgeir senket med stein. Vi skulle beholdt den, mener nå jeg. For om vi tok både den og vår egen, så hadde det ikke vært noen grunn til å krangle om hva vi har plass til eller ikke.

– Vi har ikke seil til to båter, svarte Ulva matt. – Dessuten er ikke Kolve så båtvant at han kan styre noen av dem. Vi har bare én som kan lose oss trygt, og det er Torgeir.

– Ja, han er nå så enestående, den kjæresten din! svarte Yngvill spydig. Hun mente ikke å være det, men greide ikke å dy seg. – Han kan sikkert seile like til verdens ende, kan jeg tro. Da kunne han vel ta turen til Bjørkøy først, så flink som han er! Ingen kan beskylde oss for å ha tatt Lagmannen av dage, når her verken finnes noe lik eller annet spor etter ham.

Ulva ristet oppgitt på hodet. Hun var bra umulig nå, farens make. Det kom vel av at hun var fortvilet. De var alle det.

– Skal du og jeg vente alene når folk kommer for å se etter ham? spurte hun rolig. – Tror du det kommer til å hjelpe oss at de ikke finner noe lik? Glemmer du ikke hva slag vi er? Rømte treller, både du og jeg. Om du tror folk kommer til å skåne oss, tar du grundig feil.

– Så får karene stue sakene tettere sammen da, sa Yngvill trøtt. – Jeg må ha med meg dette! Om det hjelper, kan jeg sitte med Vegard på fanget, så vi tar minst mulig plass …

Ulva hørte at det var bønn i stemmen hennes.

– Det er visst ikke plassen det skorter mest på, sa hun. – Torgeir tenker visst mest på hvor mye det veier. Steingrytene dine gjør båten for tung. Og jeg tror ikke du greier å holde Vegard på fanget så lenge. Den reisen vi gir oss ut på, er ikke unnagjort på en dag eller to, vet du.

Yngvill ristet på hodet, men sa ingenting. Sant å si visste hun lite om hvor lang ferden kom til å bli. I likhet med så mye annet, var det slikt som hun gjorde sitt beste for å la være å tenke på. Hun orket rett og slett ikke.

Så gikk det i døra igjen. Det var Kolve som kom. Han ble stående innenfor dørstokken å se seg omkring. Han hadde ikke vært innenfor på et halv døgn, travelt opptatt som han var med å hjelpe Torgeir. Nå var det med ett blitt så underlig tomt her inne, og når folk snakket, klang ordene høyere enn til vanlig. Det var vel kanskje derfor stemmene lød så sinte.

– Torgeir sier vi skal vekke guttene og lage oss til å dra nå, sa han. – Han vil ikke vente lenger.

– Men jeg er ikke klar …! jamret Yngvill. – Ennå er det mye mat i buret, og …

– Det er ikke plass til mer! sa Kolve. – Du får la det være igjen.

Ulva så en annen vei. Ville ikke at Yngvill skulle føle de var to mot én, selv om hun sto alene nå.

– J … ja men seidkona da …? sa Yngvill i et fortvilet forsøk på å finne en grunn til å utsette det uunngåelige.

– Hun venter nede på stranda, sa Kolve og la hånden varsomt på skulderen hennes. – Hun sier de kommer snart. Hun har visst evner til å se slikt som er skjult for oss andre. Gå og vekk guttene nå.

– Ja vel, sa Yngvill toneløst. – Men du skal ta med deg den børa som Ulva satte innenfor døra.

Hun nikket mot kjørlene som Torgeir hadde sendt tilbake.

Kolve gjorde som hun ba om. Han kjente henne godt, og visste at det var nytteløst å gi seg til å krangle nå. Det kom aldri noe godt ut av det, og særlig ikke når det gjaldt å være rolig.

IDET YNGVILL KOM inn i Kolvestua og hørte pusten fra to sovende gutter, var det som om hun glemte den lammende skrekken. Hun ble liksom minnet på hva hun hadde kjært, og med ett syntes det både smålig og tåpelig at hun hadde stått og kranglet om noen skarve klebersteinsgryter for litt siden. Hva spilte det for rolle? Hun hadde greid seg uten slike saker før, og kunne vel alltids gjøre det igjen, mente hun.

Nå satte hun seg på sengekanten. Strøk gutten sin mildt over ryggen, og rufset i Bjørns hår.

– Vegard? Bjørn? Nå må dere våkne, sa hun lavt.

De rørte urolig på seg. Bjørn gryntet og ville snu seg over på den andre siden for å sove videre, men Yngvill lot ham ikke få lov.

– Stå opp nå, gjentok hun. – Det blir en spennende dag, må dere huske. Vi skal fare fra Gråheim om ikke lenge!

Bjørn og Vegard satte seg opp med det samme. Nå som de husket hva som sto på, var de som tente lys begge to.

– Det er tidlig, fastslo Bjørn da han ikke skimtet lys fra ljoren. – Kommer det folk etter oss? Må vi slåss? Skal jeg ta fram sverdet?

Hans kjæreste eie var sverdet som moren hadde latt ham arve etter far sin. Kolve hadde kommet over det en dag han gikk og grov i den tjukke asken der hallen hadde stått. Og da de fikk pusset våpenet reint og hadde bundet mjukt skinn om skjeftet, ble det riktig fint. Skjønt, Bjørn orket knapt å løfte det, så tungt som det var.

– Du skal slippe å slåss, svarte Yngvill og smilte. – Og sverdet ditt ligger i båten alt. Nå mangler vi bare deg og Vegard.

– Men hvorfor må vi fare så tidlig? spurte Bjørn. Han var ikke av dem som ga seg så lett, og Yngvill kvalte et stille sukk.

– For at vi skal komme lengst mulig i løpet av dagen, svarte hun. Ikke for alt i verden ville hun skremme dem med seidkonas syner. Når alt kom til alt var det trolig bare den gamles måte å gi uttrykk for sin egen skrekk på. – Kom dere i klærne nå, fortsatte hun. – Jeg har funnet fram besteklærne, for slik synes jeg farende folk må se ut. Og Ulva har hjulpet til med å fôre kappene deres med harepels, så de skal holde kulda ute. Se, så gilde de er blitt! Dere kommer til å se ut som kongssønner!

Selv Bjørn nikket anerkjennende da han så hvordan den hvite pelsen stakk fram langs kantene av plagget, han var ellers ganske kresen, godt vant som han var fra morfarens velmaktsdager på Gråheim.

– Jeg vil også ha sverdet mitt! krevde Vegard. Han mente det som Kolve hadde spikket til ham av en treplanke.

– Visst skal du det, sa moren muntert, og hektet det ned fra knaggen over senga, enda hun visste at Torgeir mente båten var mer enn full nok som det var. Ja, hun ofret gjerne grytene sine om så skulle være. Gutten skulle i alle fall slippe å reise fra den ene leken han var mest glad i.

Så var de klare. De sto smilende på golvet og så ut som de skulle av gårde til selveste Åsgard, så spente var de. Yngvill måtte smile.

– Da går vi, sa hun muntert.

Men idet de kom ut kunne hun ikke nekte for at hun kjente angsten krype inn i hjerterøttene igjen. Tenk om seidkona hadde rett! Tenk om det var like før det kom fiendefolk, som ville dømme dem for manndrap!

– Skal vi kappspringe ned til stranda? foreslo hun, og tvang seg til å smile. – Sistemann ned til båten er en padde!

Bjørn satte av gårde, og Vegard hylte fordi han ikke kunne springe like raskt. Men det gjorde ikke noe, for Yngvill tok gutten sin og løftet ham opp på skuldrene.

– Hold deg fast, hoiet hun. – Så skal du se vi greier å ta igjen Bjørn, når jeg springer så fort jeg kan.

Og Vegard hylte av fryd, der han ristet opp og ned, og så trær og busker fare forbi i morgenmørket. Ikke visste han at han aldri skulle komme tilbake.

De andre ventet om bord i båten. Torgeir så urolig og alvorlig ut, men slappet av da han hørte Yngvills latter og Vegards glade hvin. De kunne gjerne late som om de var med på moroa, så ikke ungene skulle bli skremt. Ikke kom de fortere av gårde ved å holde på en dyster mine heller.

Den flatbunnede båten lå med kjølen godt gravet ned i sand og tangvaser. Kolve hoppet ut i vannet for å skyve båten ut fra stranda. Lett var det ikke, så tungt som den var lastet nå. Men han var da kar om å greie det likevel, når han utnyttet bølgene som kom og hjalp til. Til slutt fløt båten fri. Kolve klatret ombord igjen, og måtte av med broka for å ta på seg noe tørt. Vannet var kaldt på denne tiden av året.

Bjørn så opp mot husene. Han kunne skimte dem nå, som mørke flater i tåken. Morgenen var ikke langt unna. Så snudde han seg mot Torgeir, som hadde tatt den ene åren. Han ventet på at Kolve skulle komme og ta den andre.

– Jeg kommer aldri tilbake hit, gjør jeg vel? spurte gutten stille.

Torgeir taug litt. Det var ikke godt å vite hva en skulle si til slikt. Gården der oppe var like mye Bjørns arv, som den i sin tid hadde vært hans egen. Slikt var ikke lett å gi avkall på, det visste han bedre enn de fleste.

– Ingen kan si hva lagnaden kommer til å by på, sa han til sist. – Om gudene vil det slik, kommer du tilbake. Men hvem vet? Kan hende har åsamaktene noe bedre i vente for deg. Noe som er større og gildere enn du kan forestille deg!

Bjørn Orvarsønn slo seg til ro med det. For når sant skulle sies var det ikke så reint lite han var i stand til å forestille seg, når han bare forsøkte. Og ferden som lå framfor dem, var som et eventyr.

DET BLE OPPSTYR på Lagmannsgarden, da de oppdaget at Tjern Løysing kom gående til fots. Nå hadde folket på gården gått i to dager og ventet husfaren hjem, men det var sjøen de speidet ut over, ikke skogkanten bak gården. Kåre og tjeneren hans skulle komme tilbake som de dro, med båt, hadde alle regnet med.

Lagmannens kone, Torhild, hadde ikke hatt ro i kroppen siden hun opplevde vardøgeret, og stadig hittet hun på noe å gjøre utendørs, enda så kaldt det var, bare for at hun skulle ha en unnskyldning til å se om han kom snart. Derfor var hun den første som oppdaget Tjern der han kom gående over rydningsåsen. Han var i følge med noen. En hun ikke kjente. Men det var ikke mannen hennes, så mye var sikkert. Torhild ble redd. Noe måtte ha skjedd! Hun ville springe løysingen i møte, men greide det ikke. Beina ville ikke bære henne det stykket. Hun ble stående under tuntreet mens hun tok seg til brystet. Hun våget knapt å puste.

Så var han der. Hun så sorgen i det furete mannsansiktet.

– H … hva er hendt? hvisket hun åndeløst. – Hvorfor kommer du uten båten? Hvor er Kåre, husbonden min? Er han … død?

Tjern nikket stille og senket blikket så hun ikke skulle se de umandige tårene.

Torhild falt på kne og skrek langtrukkent. Som et dyr i dødsangst.

– Neeeeei! hulket hun. – De får ikke være sant!

Så overmannet gråten henne og stengte for både ord og tanke.

Folk kom styrtende fra alle kanter, tilkalt av ståket. Alle ville vite hva som hadde hendt, og alle snakket i munnen på hverandre. Arnulv, Kåres unge brorsønn, mistet tålmodet, grep tak i kragen på Tjerns kofte og heiste løysingen opp fra bakken, bare fordi han ikke klarte å tyde de ordlause, mumlende svarene som kom.

– Nå får du si hva som er skjedd! brølte han, mens han ristet løysingen. – Er det mord eller ulykke som har tatt livet av farbroren min? Det visste ikke Tjern svaret på, for han syntes det var begge deler.

– Uikkhe! ble det til slutt til at han svarte.

– Ulykke? Hvordan? krevde brorsønnen å få svar på.

Tjern virret med hodet, han visste ikke sin arme råd. Før eller seinere ble han uansett nødt til å fortelle det som hadde skjedd.

– Mow, sa han så, og hang med hodet.

– Mord? Sier du at det likevel var mord? Nå får du se å bestemme deg. Enten var det ulykke, eller mord!

– Behke! sa Tjern og holdt to fingre opp for å vise at det kunne være både det ene og det andre.

– Du snakker tull! freste Kåres brorsønn og ga løysingen en dytt som nesten kastet ham i bakken. – Det kan ikke være begge, fortsatte han. – Fortell heller hvem det var som drap Kåre! Var det han der?

Han pekte på den høyreiste mannen som sto taus borte ved skigarden. Ingen hadde lagt merke til ham før nå. Kåres brorsønn kjente ikke Brage Elgsønn og visste ikke hva annen grunn Tjern skulle ha til å trekke med seg fremmedfolk i en slik stund. Skjønt, hvis det var slik, var det underlig at løysingen ikke hadde sørget for å binde fangen. Han visste vel kanskje ikke bedre, halvtulling som han var.

– Næh, sa Tjern og ristet iherdig på hodet. – Ikhe Bawghe.

– Sier du at det ikke er ham?

Tjern nikket.

– Så hvem var det da?! Nå får du ta deg sammen og få orden på mumlingen din, for dette er viktig! Kåre Lagmanns liv må hevnes!

Da så Torhild opp. Ansiktet var tårevått.

– Det ville ikke ha vært hans ønske! sa hun lavt. Hun trengte ikke snakke høyere, folk hørte henne likevel. Slik var det alltid når hun hadde noe å si. – Kåre ville aldri ha ønsket hevn og blodfeide som følge av et drap, uansett hvem som mistet livet, fortsatte hun. – Men drapsmannen må selvsagt bringes til tings. Det hadde han nok krevd.

– Hvordan skal det gå til? spurte Kåres brorsønn. – Vi får aldri vite hvem som har gjort det! Ingen kan tyde det meningsløse babbelet til dette trellkreket …

– Hold munn! hveste Torhild. – Han er løysing, ikke trell! Du skylder å vite forskjell på slikt. Og jeg skal nok vite å tyde det han forteller meg, når vi kommer sammen toene.

Den unge mannen sa ikke mer. Han innså at han hadde gått for langt. Enn så lenge var det Torhild som var overhode på Lagmannsgården. Hun lot nok ikke den makten gå fra seg godvillig, om hun aldri så mye var tynget av sorgen. Det beste han kunne gjøre nå, var å vente til alt var ved det vante igjen. Arven skulle skiftes, og mye kunne endre seg med det. Men én ting var sikkert; om han fikk fatt i farbrorens drapsmann, kom han ikke til å fare varsomt fram.

Torhild ville ha saken til tings, og det skulle hun nok få. Selv syntes han det spilte mindre rolle om nidingsmannen var i stand til å stå på egne bein, når den tid kom.