Trude Brænne Larssen

19

Ulveøyne

Vesterled

Trude Brænne Larssen

19

Ulveøyne

Vesterled

INTRODUKSJON:

Vi befinner oss i Norge, noen titalls år før Harald Hårfagre. En tid da makten var forbeholdt de rike, og menneskeverdet ble målt i om en kunne regne seg som frifødt eller ikke.

Ulva fra Birkihov i Stiordalen er datter av trellene Brenni og Kolve, en irsk trellkvinne og en mann av serkisk (nordafrikansk) herkomst. Skjønt, det såes tvil om farskapet. Noen vil ha det til at Brenni avlet datteren med en ulv! Hvordan kan man ellers forklare de isgrå ulveøynene hennes? Da Ulva er femten år – like etter at hennes mor er død – blir hun solgt på trellmarkedet. Hun havner hos den mektige bonden Hjort Gamle og sønnene hans, Torgeir og Orvar.

Torgeir Hjortsønn liker den sky jenta med ravnehåret. Han føler omsorg for henne. Men faren og halvbroren Orvar har helt andre kjensler, og mener at trellkvinner skal stå til tjeneste for sine herrer på alle måter. Etter et brutalt overgrep flykter Ulva til fjells, hvor hun skjuler seg i en hule og lever et hardt, men fritt liv.

Kolve, Ulvas far, reiser til Birka i Sveariket med husbonden Viljar, og får etter en heltedåd sin frihet. Han blir en løysing. Han reiser tilbake til Trøndelag for å lete etter datteren og få henne løst fra trellestanden. Med seg på reisen har han sin nye kjæreste, Yngvill, som føder ham sønnen Vegard.

I fjellheimen støter Ulva på noe som hører til blant menneskenes eldste forestillinger. Vi kjenner dem under ulike navn: jotner, huldrefolket eller «de underjordiske». Selv kaller de seg Bergfolket. De er store som kjemper. De har evner og krefter som overgår menneskenes. De kjenner ikke til noe som likner på menneskenes kjærlighet eller parforhold, men deres levesett er i ett og alt viet dyrkingen av lyster og gleder, særlig de kroppslige …

Ulva får innpass hos Bergfolket. Hun lærer helbrederen Arolin å kjenne. Sammen får de datteren Rime, en vakker, hvithåret jente, halvt bergfolk, halvt menneske. I lengden blir det vanskelig for Ulva å leve hos et folk som aldri kan lære betydningen av det å elske. Ulva velger å forlate Bergfolket og datteren sin for alltid, selv om det betyr at hun må gi avkall på alle minnene. Omsider blir Ulva gjenforenet med sin far. Kolve og Yngvill har slått seg sammen med Torgeir Hjortsønn, som av tinget er dømt fredløs for å ha drept sin bror Orvar. Ranveig, enka etter Orvar, overtar slektsgården Gråheim, men gården blir lagt i ruiner etter et lynnedslag. Bare lille Bjørn, sønn av Ranveig og Orvar, overlever og blir funnet av Torgeir.

Den lille familien – bestående av en lovløs og utstøtt høvdingsønn, to trellkvinner som har stjålet sin frihet, en løysing og to små gutter – slår seg ned i husrestene på Gråheim, i alle fall inntil videre.

Samtidig har Rime i sinne og sjalusi forlatt Bergfolket og begynt en strabasiøs vandring blant menneskene, som tror hun er en utenlandsk kongsdatter, siden hennes språk og klær er så annerledes. Hun havner hos seidkona Alvruna, som tar henne i lære. Og slik er det hun treffer sin mor igjen; fordi seidkona er blitt tilkalt til Gråheim for å hjelpe en lagmann som Ulva har skutt i vanvare. Men lagmannen dør og Ulva er blitt morder!

Familien – hvor nå også den døvstumme Brage er kommet til, siden han er blitt kjæreste med Rime – må flykte. De legger ut på en farefylt ferd i båt, og lander på øya Kormt (Karmøy). Deres forfølgere, folket fra Utnes som er i slekt med den avdøde Ranveig, kommer også til øya, hvor de slår seg ned hos Gunnar og hans frille Roskva. Lille Bjørn blir drept av sine onde slektninger, da de dytter ham ut i «jettegryta». Brage og Rime blir igjen på øya, mens Torgeir, Ulva, Kolve, Yngvill og lille Vegard seiler videre. De blir grepet av en storm som spyler dem i land. Alle overlever, unntatt Kolve, som er svekket av skader fra tidligere kamp. Kolve får en stolt og sorgtung begravelse før familien enda en gang trosser havet og seiler videre mot ukjent land.

OG HELE TIDEN følges Ulva – og etter hvert også hennes datter Rime – av den underlige Svartvargen, dyret som har vært Ulvas fylgje fra barnsben av. Ingen vet hva slags vesen denne vargen er, men det er på samme tid noe truende og beskyttende over den.

KAPITTEL 1

DET VAR TIDLIG på dagen. Sola hadde ennå ikke rukket å tørke opp søledammene fra nattens regnvær.

En og annen mor sukket oppgitt, når det ikke var mulig å holde ungene unna de største dammene. Å finne fram rene klær var ikke noe de gjorde til hverdags. Det var nå mest til kirkebruk at slikt var vanlig. Og så var det noen som likte å la ungene vise seg fram i penklær når det var markedsdag, for en ville jo helst at folk skulle se det sto bra til hjemme. Men de kunne visst like gjerne ha spart seg det. Det hadde ingen hensikt å ta på noe rent når de sto opp om morgenen, for uansett hvor strenge formaninger de fikk om å ta seg i akt, var det mest som om ungene ble trukket mot det forbudte, og da varte det ikke lenge før de gikk i ett med søla.

Om nå bare mødrene hadde hatt tid til å passe på de små! Men alle var opptatt med andre gjøremål. Det var markedsdag, og nå var det om å gjøre å få lagt fram varene, så ikke andre torgkoner og kjøpmenn kom en i forkjøpet. I så fall var det fort gjort å gå glipp av en god handel.

ULVA RUSLET VAKTSOMT mellom de mange bodene. Tennene hennes løp i vann. Her fantes alt! Ferskt brød, fisk, kjøtt og løk. Men sølv eide hun ikke.

Det var to dager siden de hadde seilt inn til den vesle kaupangen som lå ved munningen av Themsen. Maten de hadde fått av Haftor og Hild var for lengst fortært. Reisen over havet hadde tatt mye lengre tid enn de hadde regnet med. Takket være Njord hadde de heldigvis sluppet storm og uvær. Den mektige havguden tykte vel at de hadde fått så det rakk, etter at de kullseilte ved Kvitsøy. Men motvind hadde de hatt hele veien likevel. Bitende kald kuling, som ikke slapp taket før de skimtet Anglias kyst.

Den siste tiden hadde Ulva og Torgeir gitt avkall på mat. Vegard og Yngvill trengte det bedre. Ja, særlig Yngvill. Ulva var urolig for den unge enka. At hun sørget over Kolve var ikke å undres over, men hun hadde dessuten blitt fjern og blek, og la knapt merke til sin egen sønn engang. Han trengte henne, men hun hadde visst ikke noe å gi. Hun gjorde ikke annet enn å sitte med fjerne øyne og stryke seg over magen. Ja, for magen vokste stadig, men hun som gikk svanger, var hulkinnet og mørkøyd.

Så derfor gikk Ulva alene blant alle disse fremmede folkene, på jakt etter noe å spise. Torgeir hadde måttet være igjen. Det var slett ikke utenkelig at en kunne komme til å treffe både daner og nordmenn i disse traktene. De kunne kjenne ham igjen, og det måtte ikke skje! Da ville flukten de hadde lagt bak seg være til ingen nytte. Og dersom noen skulle komme til å finne det vesle leirstedet deres i skogkanten utenfor kaupangen, var det en fordel at han var der og kunne verge Yngvill og Vegard.

Ulva kjente seg utrygg. Hun var ikke vant til å ferdes i slike trengsler som dette. Ja, selv da hun var trell på Birkihov i Stiordal, hadde hun foretrukket å holde seg for seg selv. Dette stedet minnet litt om kaupangen der hun var blitt solgt til Hjort Gamle da hun var femten vintre gammel. Skjønt på mange måter var denne landsbyen helt annerledes. Saksernes hus var ganske små, og lignet slett ikke på de Ulva kjente hjemmefra. Veggene var bygget opp av stokker og tettet med leire, og de høye stråtakene gikk nesten ned til bakken. Mellom husene var det lagt flathogde tømmerstokker på bakken, så folk skulle slippe å trå i søla.

Klærne folk bar var også forskjellige fra det Ulva var vant med. Kvinnene hadde bare én serk, og brukte ikke overserk. Isteden brukte de et slags klede som de knyttet bak ryggen med bånd, for å beskytte drakten fra smuss og søl. Mennenes kofter var korte. Ikke knelange, slik hun var vant til. Hun måtte nesten smile. Så mye mannekropp var hun ikke vant til å se. Det var nesten usømmelig! Ikke for det – hun ville ikke ha noe imot å se Torgeir i en slik kort, trang kofte. Han ville kle det, smalhoftet og langlegget som han var. Men det var godt han ikke eide slike klær, for da fikk hun vel neppe ha maken sin i fred for andre kvinnfolk, tenkte hun.

De fleste karfolkene bar også en slags krage som dekket halsen og skuldrene, og bak var det gjerne en hette som de kunne dra over hodet om det regnet eller var kaldt. Skjønt nå gikk de barhodet, for sola skinte.

Sakserne var visst ikke så glade i pynt og fjas, for smykker brukte de lite av. Somme hadde en liten amulett hengende i en skinnreim, andre bar et enkelt smykke av sølv, men perlekjeder var det ingen som hadde. Ulva syntes det var rart. Hjemme brukte folk å ta fram alt de eide når de var samlet til tings eller på kaupangen. Hvordan skulle man ellers se forskjell på fattig og rik?

En tanke slo henne: Kanskje det ikke fantes annet enn fattigfolk i dette landet? Skjønt nei. Når hun så på alt de fallbød i bodene, var det tydelig at her var velstand.

Det duftet av nystekt bakverk ikke langt unna. Ulva gikk som en søvngjenger etter den liflige eimen, og snart kunne hun se det som var til salgs. For noen kaker! Hun hadde aldri sett slike før. Kona som sto i boden skar av et stykke til en gutt som hadde kjøpt, og Ulva kunne se at bakverket var gult av smør. Sulten fikk det til å svimle for henne. Hun måtte gå videre. Finne noe annet å se på. Hun kunne ikke ta noen sjanser. Ikke nå. Ikke her, hvor det var så mange folk.

De så på henne, merket hun. Hun skilte seg ut. Hun var den eneste som bar klær av skinn. Men hun eide ikke annet. Ikke ville det ha hjulpet stort å bytte med Yngvill heller. Serken hennes var av ull, men den var så sønderslitt og skitten at folk ville glane etter henne, selv da. Dessuten var det visst like mye det svarte, midjelange håret hennes som gjorde at folk pekte og lo. Slikt var ikke mer vanlig her, enn hva det var hjemme, lot det til. Ulva skilte seg ut, samme hvor hun kom.

NÅ VAR HUN kommet til utkanten av markedet. Det var ikke like folksomt der. Ulva pustet ut. Det var skremmende å være blant så mange mennesker. Når hun tenkte seg om hadde hun jo ikke sett andre folk enn Torgeir, Yngvill og Kolve på lang tid!

I dørgløtten på et falleferdig hus sto noen kvinner og pratet. De ropte på henne. Vinket henne til seg. Ulva nølte. Hva ville de henne? Hun skjønte ikke stort av hva de sa heller.

Men så fikk hun se at den eldste av dem holdt fram litt brød. Ulva trosset frykten og gikk sakte bort til dem.

De lot henne få brødbiten, og Ulva slukte den som et sultent dyr, uten å tenke på Yngvill og Vegard som trengte det mer enn henne. Ikke før etterpå. Da skammet hun seg. Kvinnene dro i det lange håret hennes og lot fingrene gli over huden på armene hennes.

– Se så vakker! sa den eldste til de to andre. – Om vi hadde henne i huset, hadde det nok blitt folksomt her på kveldstid.

– Vi måtte gi henne andre klær, svarte en av dem.

– Klær? sa den gamle og fniste som en jentunge. – Det tror jeg ikke hun vil få særlig bruk for.

Ulva skjønte ikke hva de sa. Men så gikk det brått opp for henne hva slags kvinner det dreide seg om. De var kjøpfriller! Kvinner som solgte seg til hvem det skulle være. Den ene dro i kappen hennes. De prøvde visst å overtale henne til å bli med inn …

Ulva dro seg løs og sprang vekk. Kvinnene fulgte ikke etter, men hun hørte latteren deres lenge etter at hun hadde rundet neste hushjørne. Hun ble stående og hive etter pusten. Hun ville aldri kunne gjøre noe slikt. Aldri! Skjønt så sulten som hun var nå, var det mest så hun ønsket at hun hadde vært modigere.

ULVA RUSLET TILBAKE til torget og stilte seg innerst ved en husvegg. Hun følte seg tryggere der. Det var et liv og en røre uten like. De som hadde noe å selge, ropte og bar seg. Det var visst om å gjøre å overdøve alle de andre.

Innimellom gikk folk like forbi henne, og Ulva kunne ikke for det, hun rynket på nesen hver gang. De lauget seg visst ikke så ofte, sakserne. Det luktet sur svette av dem alle sammen.

Brunspraglete høns trippet mellom folks føtter, og borte i en gjørmedynge gikk fire svarte grisunger uten at det lot til at noen holdt øye med dem.

Tanken slo rot nesten før hun visste ordet av det. Hun kjente at hun ble kortpustet. Grisungene … Bare én av dem var mer enn nok til å holde dem med mat i flere dager. Og det virket ikke som om noen passet på …

Fort som lynet pilte hun bak en bod der en diger branne sto og solgte hestesko og annet grovsmedarbeid. Ingen hadde lagt merke til henne. Grisene gikk bare et par skritt unna. Hvis hun fikk tak i den feteste …

Så hadde hun armene omkring den og beinfløy for å komme unna.

Grisungen skrek og vred seg for å komme ut av grepet hennes.

– Ti still! kjeftet Ulva. Men grisen var ikke særlig lydhør. Den hylte bare ennå høyere.

SMEDEN HADDE VÆRT opptatt med å handle med en mann fra klosteret. Han mente han kunne få en skikkelig pris, for svartbrødrene var ingen fattig munkeorden, tvert imot! Det var adelsmenns sønner som sluttet seg til dem, og gavene som ættene bidro med, var bare en liten del av klosterets inntekter. Men med ett ble han vár et forferdelig leven. Han så opp. Hva var det som foregikk?

– That bloody bitch! ropte han, uten tanke for munken som sto og plukket i varene hans. Det var da som … Det var den helvetes tiggerjenta som han hadde sett snike seg rundt her for litt siden. Hun hadde stukket av med en av grisungene hans!

– Etter henne! brølte han. – Hun med ravnehåret! Stopp tjuven!

Mange slapp det de hadde i hendene og satte etter, for alle ville tjuvpakk til livs. Og dessuten var det ikke utenkelig at smeden ville tilby lønn til den som berget smågrisen. Han var ingen fattig mann, selv om han ikke tilhørte noen klosterorden, så her var det flere som øynet en sjanse. Munken sprang han også, for han mente han hadde et formaningens ord til den skruppelløse tjuvjenta.

ULVA ANGRET BITTERT på den tankeløse handlingen. Hun burde ha skjønt at det ville bli oppdaget. Men nå var det for seint. Og grisungen aktet hun ikke å slippe. Ikke for noen pris!

Bare kreket kunne holde opp å hyle! Uten å senke farten tok hun et godt tak rundt det lille trynet og prøvde å klemme sammen kjevene på dyret for å dempe skrikingen, men i neste nå var det Ulva som skrek, for beistet satte tennene i henne og bet av all kraft.

Ulva greide ikke å holde på byttet sitt lenger. Dyret sprellet seg løs og sprang og gjemte seg mellom noen digre tønner som sto innved en vegg. Men Ulva aktet ikke å la den unnslippe! Hun veltet tønnen unna, uten å bry seg om at fisk og saltlake rant utover i gjørma. Gjennom halvdøra i huset ved siden av hørte hun en kvinne skjelle og forbanne henne for all den ødelagte maten. Ordene sa henne ingenting, men det rasende tonefallet var ikke til å misforstå. Ulva hadde ikke tid til å høre på det. Hun hadde nettopp fått fatt i halen til rømlingen og tok et nytt og bedre tak. Men da hun så opp, skjønte hun at det ville ha vært klokere å ta til beins, for nå var forfølgerne rett i hælene på henne. Noe gjemmested var ikke å se.

Ulva styrtet i den andre retningen. Da så hun at en flokk landsbyfolk kom springende fra den kanten også! Mellom husene kunne hun ikke slippe unna, for der var det satt opp høye gjerder for å holde husdyrene inne. Hun var omringet!

Hun så seg fortvilet omkring. Det måtte finnes en utvei!

Da hørte hun det med ett.

– Pssst!

Hun snudde seg. Det kom fra dørgløtten i det vesle, salryggede huset som lå litt bakenfor de andre. Det var det samme huset som hun hadde latt seg lokke til for litt siden. Kjøpfrillenes hus. De vinket på henne.

Hun så seg omkring igjen. Det måtte finnes en annen utvei! Men det gjorde ikke det. Og om ikke lenge ville de rasende folkene kaste seg over henne. Om hun nølte nå, ville det være for seint!

Fort som en røyskatt smatt hun inn gjennom den smale dørgløtten.

Innenfor sto det fire kvinner, tre ganske unge og en litt eldre. Ingen av dem var sømmelig kledd. Den eldste gikk i serk, men kjolelivet var åpent helt ned til midjen og skjulte ikke stort. De tre andre hadde ikke såpass engang. De hadde vide kapper omkring seg, men under var de nakne, så Ulva.

De smilte, klappet henne på skulderen og viste med fakter og latter at de unnet henne å unnslippe. Men så hamret det på døren. En mann ropte noe utenfor. Ulva syntes hun oppfattet et ord som lignet ‘tyv’, og like etterpå ropte han noe om ‘svin’.

Den eldste kvinnen nikket til Ulva at hun skulle komme med henne. Ulva våget ikke annet enn å gjøre som hun ble bedt om, skjønt alt i henne stred mot å stole på en hun ikke kjente. Hun ble ført gjennom huset, til en lav dør på baksiden som førte ut til en liten gårdsplass.

– Grisen må du la være her, sa kvinnen bestemt. Ulva skjønte hva hun mente, men ga bare motvillig slipp på det lubne, lille dyret. – Hurry! sa kvinnen og pekte i retning byporten. Ulva lot seg ikke be to ganger.

Dersom kvinnen hadde ventet seg takksigelser ble hun skuffet, for jenta med det svarte håret var ute av syne før hun fikk sukk for seg.

– SLIPP OSS INN! forlangte folkene utenfor kjøpfrillenes hus. Marion gløttet på døra og så munken som sto forrest i rekken.

– Men du har da vel ikke noe ærende her du, John! Som er en Guds mann! fniste hun.

– Vokt munnen, din skjøge! freste han. – En jente sprang inn her for litt siden, med en gris på slep …

– Hvem var det da? spurte hun. – Her har vi så mange svin som flyr inn og ut … Det er uråd å holde styr på dem alle. Du må nevne ham med navn, så jeg vet hvem det er du vil jeg skal rope på.

Folk flirte, men munken syntes visst ikke det var særlig morsomt.

– Jenta jeg snakker om, sprang inn her med et dyr! sa han.

– Oi! svarte Marion. – Da må det ha vært han som så gjerne ville ha selskap av Rose. Nei, forresten. Det kan like gjerne ha vært han som kom til meg her forleden. Eller kanskje du mener den gamle mannen som ble så glad i unge Ivy? Neimen om jeg vet hvem du mener. Hva er det du vil med ham, forresten? Er han en av dine ordensbrødre, kanskje?

Nå måtte folk holde på seg, for ikke å sprute ut i latter. At noen kunne våge å snakke så uærbødig til den høytidelige svartbroderen, var nesten ikke til å tro. Kjøpfrillen var ikke alene om å skjemte med de som gikk i munkekutte, men folk flest gjorde det i løyndom, når brødrene var utenfor hørevidde. De var da gudfryktige folk, må vite!

– Slipp meg inn! brølte munken. Han var rød i hodet nå. – Slipp meg inn, ellers … ellers skal jeg love at du kommer til å angre på det!

– Kjære deg, hvorfor sa du ikke med det samme at det var det du ville? sa Marion og åpnet døra. – Du er alltid velkommen hos oss, vet du, sa hun og smilte innbydende.

Munken ble så rødsprengt i hodet at de som sto nærmest, fryktet han skulle falle død til jorden. Han spyttet og freste og fikk knapt fram et eneste ord, så sint var han. Men med ett ropte noen oppe fra stredet:

– Tjuven! Skynd dere! Hun sprang mot byporten!

Folk tverrsnudde og la på sprang, og ingen hadde lenger tid til å høre på kjøpfrillen som gjorde narr.

ULVA VIRRET MELLOM husene. Hun hadde tenkt å komme seg ut gjennom byporten, men det hun ikke hadde forutsett var vaktene, to storvokste karer på hver side av byporten. De hadde spyd og sverd, og det lot til at de hadde fått ordre om å holde utkikk etter folk som henne, for de holdt skarpt øye med alle som gikk i nærheten.

Selv hadde hun latt spydet være igjen hos de andre. Det var Torgeir som hadde foreslått det, for at hun ikke skulle vekke oppsikt. Nå angret hun på at hun hadde adlydt sin make og husbond, for folk la merke til henne uansett, og hun kunne trengt spydet sitt nå.

Det var ikke annet å gjøre enn å snu og springe en annen vei. Forfølgerne tok innpå henne, hørte hun. Lyden av trampende føtter forplantet seg i tømmerstokkene som var lagt over stretene, så det hørtes ut som en hel liten hær! Nå hadde de visst med seg bikkjer også.

Ulva smatt mellom to lange hus og håpet det skulle være en utvei å finne i enden av den smale veita. For seint innså hun at hun hadde havnet i en felle. Smuget endte ved bymuren. Hun ville snu, for hun så at folk ute i gaten holdt på å springe forbi. Men så var det en guttunge som åpenbart var mer skarpøyd enn de andre. Han oppdaget henne! Og han nølte ikke med å varsle de andre. Der! Der er hun!

Ulva så seg fortvilet omkring, men hun var fanget. Guttungen ble skjøvet til side, og nå kom de innover i skyggene for å ta henne. De saktnet farten nå. Det var ikke nødvendig å springe lenger. De hadde henne i saksa. Dessuten var det ikke plass til å springe. Smuget var så trangt at to fullvoksne karer knapt kunne stå ved siden av hverandre.

Ulva rygget til hun ikke kom lenger. Smeden gikk forrest av alle, og nå trakk han kniven. Han gliste olmt mot henne.

– Grisen har du måttet gi slipp på, ser jeg. Men tar jeg ikke mye feil har du sikkert gjemt noe annet tjuvgods under skinnkofta di. Jeg vil se hva du gjemmer …

– Styr deg, William! sa munken. – Her skal vi ikke ha noen usømmelig framferd.

– Mener du at tjuvjenta ikke skal straffes? ropte smeden arg.

– Jo, selvsagt! Men du får verken livet hennes, eller dyden.

– Hah! Den tispa har ingen dyd å ta vare på! mente smeden og skulle til å gjøre som han hadde satt seg fore, uten å bry seg mer med hva munken eller alle de andre mente.

– D … den som er skyldfri, kan kaste den første sten! ropte munken i fistel.

ULVA VAR LIVREDD. Hun skjønte ikke stort av det som ble sagt, men enkelte brokker fikk hun med seg¹. De hadde visst tenkt å steine henne!

– Har jeg noen stein i hånden, kanskje? kjeftet William Smith til munken. Han mente han var i sin fulle rett, når han aktet å la den svarthårete tiggerjenta angre på handlingene sine.

– Nei, men …

– «Men» hva da?

Smeden vendte seg og så på munken som sto et lite stykke bak. Han var med ett blitt så hvit i ansiktet. Var han ikke riktig frisk? – Hva er det med deg? undret William. – Tålte du ikke springmarsjen?

Munken svarte ikke. Alt han gjorde var å heve en skjelvende hånd. Han pekte på tjuvjenta og stammet usammenhengende.

– D … det er djevelen! fikk han mumlet fram, mens han glodde med vidt oppsperrede øyne forbi den bredvokste smeden.

Smeden snudde seg. Det tok et øyeblikk før han skjønte hva som var galt, for han så ikke annet enn en snerrende, svarthåret jente som så ut som hun aktet å slåss for livet sitt. Hun hadde så underlige, ville øyne, men det skulle mer til for å skremme en branne som ham. I det samme gikk det opp for ham at det var noe underlig med skyggen hennes. Det var noe som ikke stemte. Jenta sto vendt mot det bleke sollyset, men skyggen som falt på veggen bak henne, stemte ikke med den langlemmede jentekroppen. Skyggen hadde helt feil form. D … den lignet omrisset av en diger ulv!

– Hellige Guds moder, hvisket smeden, som ellers ikke pleide å vende seg til høyere makter i tide og utide. – Hun er en demon!

Han rygget bakover, snublet og støtte borti munken. Svartbroderen hvinte av skrekk, for han hadde snudd seg og så ikke hva som nærmet seg.

Mer skulle ikke til før panikken slo dem alle. Folk tverrsnudde og trampet hverandre ned i forsøket på å komme seg helskinnet ut av det trange smuget.

Gutten, som var den som først hadde fått øye på tjuvjenta, fikk et stygt skrubbsår og et blåøye, men siden han sto bakerst, kom han likevel godt fra det i forhold til mange andre. Møllerens kone brakk kragebeinet, og måtte støttes av gårde til den som hjalp folk med slikt. Munken kom uskadd fra tumultene, men kutten hans var ikke lenger plettfri og svart. Han var dekket med søle helt opp til den brede hatten, for smeden hadde sprunget i blinde og trampet fram som en gal okse.

Siden samlet landsbyboerne seg ved klosterporten, der de forlangte presteskapets hjelp til å bli kvitt styggedommen som hadde rammet dem.

INGEN LA MERKE TIL jenta som sprang ut gjennom byporten. Ikke for det: Dersom de hadde gjort det, ville de neppe ha forbundet den fillete skapningen med det frådende uhyret stadig flere hevdet å ha sett.