Trude Brænne Larssen

20

Ulveøyne

Tvekamp

Trude Brænne Larssen

20

Ulveøyne

Tvekamp

KAPITTEL 1

DET VAR EN slik deilig vårkveld. Det kjentes mest som om det var den aller første våren noensinne, tykte de to unge som klatret over bymuren, enda de begge var fylt seksten somre. Sola hadde gått ned. De skulle ha vært hjemme nå. Faren hennes, smeden, var nøye på at hun overholdt den regelen. Og ynglingen visste at sjølfolkene hans ikke ville ta det nådig opp, de heller. Men hvem kunne bry seg om slikt nå? De var kjære i hverandre, og blodet bruste!

I kveld skulle hun ikke stoppe ham når han ville oppunder skjørtet hennes og kjæle med det hun hadde der, tenkte hun for seg selv. Hun lo og kastet på håret.

Ynglingen tenkte ikke i det hele tatt. Ikke på annet enn at det var vanskelig å holde følge med jenta, der hun danset over enga. Han var ikke vanligvis sein i vendingen, men det stive i broka gjorde det umulig å springe. Men snart fikk han tak i henne, og da …

Hun ventet på ham. Tok hånden hans, så de kunne gå sakte oppover mot baksiden av klosteret. Der var det aldri noen som gikk. En kunne være i fred der, både for sinte fedre og nyfikne landsbyfolk.

De var kommet til skovlhjulet på den gamle mølla. Det hadde stått stille i mange år nå. Mølla sto til nedfalls etter at det var reist en ny, lenger nede. En som lå innenfor bymuren.

Han holdt henne igjen. Trakk henne inntil seg og kjente hjertet stoppe da de bløte brystene hennes presset mot hans harde kropp. De kysset hverandre igjen og igjen, til de mistet pusten.

Det var ikke første gang han famlet seg mellom lin og ull, på leit etter den varme, nakne huden hennes. Men hittil hadde hun alltid stoppet ham. Hun pleide gjerne å kjefte litt mens hun sto der og snørte kjolelivet sammen igjen, men siden vanket det flere kyss. Hun var ikke langsint. Og han lærte aldri. Nå tok han fatt igjen, mot bedre vitende.

Hun stoppet ham ikke! Han våget knapt å puste av frykt for å ødelegge trolldommen. Ja, for noe slikt måtte det minst være, siden hun med ett var blitt så medgjørlig.

– Å, Molly … hvisket han skjelvende. – Å, Molly!

Hun la en finger over leppene hans for å få ham til å tie et øyeblikk.

– Du får ikke lov til å legge deg oppå meg, Thomas! sa hun strengt. – Vi kan godt kose en stund, men du får meg ikke til å sprike for deg.

– Nei da, mumlet han inn mot brystene hennes. – Det vil jeg ikke heller.

Skjønt det var selvsagt løgn. Han ville det. Og det ville hun også. Det var knapt så en ung kropp kunne romme så mange kjensler på én gang. Godt de var to, så de kunne dele på påkjenningen. Dessuten mente han å holde tilbake. Formaningene om all den ulykke som kunne ramme tankeløse folk, hadde gjort inntrykk. Skjønt verken hun eller han ville egentlig slutte den farlige leken. Alt de ville var å nyte den så lenge som mulig …

Han dro henne overende i gresset. Løftet opp skjørtet og fikk se de lange, hvite lårene hennes for første gang. Det var mest så han måtte legge bånd på seg for ikke å jamre seg høyt, så vidunderlig vakkert var det.

– Flytt deg lenger inn mellom buskene, sa hun. – I tilfelle … Det kommer folk. Ingen må se oss.

Det var knapt til å tro. Han begynte så smått å håpe at hun ikke ville hindre ham likevel. Kanskje var det nå de skulle oppleve det beste av alt …

Da kjente han noe underlig tungt like bak ryggen sin. Han snudde seg …

… og så skrek han. Skrek så høyt at det måtte høres helt til landsbyen. Og munkene i klosteret ville helt sikkert ha hørt det, om det ikke var for at det var aftensang nå, for ellers ville de ha vært like på den andre siden av muren. Thomas sloss seg vei over henne, for å komme unna. Så fikk hun se det også, og hylet hennes var ikke mindre hørbart. Et lik! Det lå et lik i buskene, med stive, stirrende øyne. Jenta og gutten sprang for livet nedover den skrånende enga.

De stanset ikke før de kom tilbake til bymuren, ved det stedet der det var lett å klatre over for den som hadde gjort det noen ganger før. Hun gråt, og han holdt hardt omkring henne. Begge var andpustne etter å ha løpt så fort.

– D … død! hulket hun. – Han var d … død!

Han var roligere, nå som de hadde fått det på avstand. Han hjalp henne å få klærne i orden.

– Vi må fortelle det til noen, sa han bestemt.

– Fortelle det! ropte hun hysterisk. – I så fall vil far få vite at jeg snek meg ut for å bli med deg! Jeg kommer til å få så mye stryk at jeg knapt greier å sette beina under meg.

– Så gå hjem du, da, sa han rolig. – Om du kommer nå, er det ikke seinere enn at du slipper unna med en kilevink og litt kjeft. Det er jo ikke første gang du har vært sein. Så kan jeg gå opp til klosteret og varsle svartbrødrene om daudingen i buskene.

– De kommer til å spørre deg hva du hadde der å gjøre, sa hun.

– Så sier jeg at jeg lette etter kattungen til lillesøsteren min. Jeg tykte tydelig jeg hørte den mjaue, sier jeg.

– Er du viss på at du vil dette da? sa Molly til kjæresten sin. – Enn om … Enn om daudingen går igjen! Det finnes skrømt som forfølger folk resten av livet! Det har jeg i alle fall hørt.

– Jeg må, sa han bestemt. Han visste at det var det eneste rette, og sant å si nøt han beundringen i blikket hennes. Det var tydelig at hun syntes han var modig. – Gå hjem du, sa han. – Så snakkes vi mer i morgen, etter messe.

Hun omfavnet ham enda en gang. Knuget ham inntil seg og ville helst ikke slippe taket. – Ta deg i akt, sa hun. – Lov meg det!

Så måtte hun omsider klatre over muren og vinke farvel til ham i kveldsmørket. Den sterkeste og modigste gutten i hele landsbyen! Og han var hennes.

Det var først etter at hun hadde fått kjeft av far sin, og vel og vakkert var kommet i seng, at hun kom til å tenke på at morderen trolig gikk der ute i mørket – fremdeles!

UNGE THOMAS HADDE heller ikke dvelt noe særlig over den tanken. Ikke før han var alene i nattemørket, på veien mellom landsbyen og klosteret. Og da syntes han det var for seint å snu. Dessuten var det feigt. Hvis han snudde nå, ville han ikke kunne se Molly i øynene igjen. Men det var ikke fritt for at han var redd. Han så skygger bak nesten hvert eneste tre på veien, og aldri hadde den virket lengre, enda det bare var et kort stykke.

En gang syntes han at han skimtet en varg i nattemørket, men det brydde han seg ikke særlig om. Så nær folk var det aldri annet enn streifdyr det dreide seg om. Bare vinterstid hendte det at det kom hele flokker. Han var da kar om å skremme en ulv så den pilte av gårde med halen mellom beina, voksen kar som han var! Slike beist var ikke en trussel for andre enn småunger og lam på beite.

Men så kom redselen krypende inn over ham igjen. Hva om det ikke var en vanlig varg han hadde sett? Det hadde gått et rykte i landsbyen for et par dager siden: Noe om en demon som var halvt ulv, halvt kvinne! Et blodtørstig uhyre som ikke kviet seg for å rive i hjel mennesker, og som med et isnende blikk kunne mane fullvoksne mannfolk til å bli lamme i beina. Tenk om det var ulvedemonen som hadde drept munken? Jo mer Thomas tenkte på det, desto sikrere ble han på at det måtte være slik det hang sammen.

Snart syntes han at han hørte tassende skritt bak seg i mørket. Han begynte å skjelve. Om det var et villdyr, var det om å gjøre å ikke ta til beins og vise frykt, for da var det fåfengt å tro at en kunne skremme vekk vargen. Men om det ikke var et dyr, men en grufull tobeint skapning, med kvasse hoggtenner og strittende, gråsvart pels …

Thomas greide ikke å holde frykten fra livet lenger. Han sprang for livet oppover veien, og kjente gråten sprenge i halsen, så sikker var han på at hans siste stund var kommet. Men han nådde likevel klosterporten, og hamret fortvilet på den tunge eikedøra til noen kom og slapp ham inn. Da var han så segneferdig at han var på nippet til å love Vårherre å bli værende der inne for alltid og vie seg til et liv i avholdenhet og forsakelse, som takk for at han var blitt verget av engler på den farlige veien. Men det ble med tanken, for han skulle jo gifte seg med Molly når den tid kom.

TORGEIR RETTET SEG i ryggen og hjalp Ulva opp.

– Det var nære på at ynglingen så oss, sa han. – Så fort som han sprang skulle en mest tro han hadde jotner i hælene. Det var nok ham vi hørte skrike for litt siden. Det kan ikke bety annet enn at de har funnet … ham.

Torgeir visste at han ikke burde nevne det. Ulva ble stram i ryggen bare han ymtet om munken.

Men hun sa ikke noe. Noe var dødt i blikket hennes. Som om hun var likesæl med alt. Det skremte ham. Torgeir visste bedre enn noen hvor skjør den var, tryggheten hun hadde lagt seg til i løpet av de siste årene. Overgrepet hun hadde opplevd på Gråheim i sin tid hadde gjort henne halvgal av skrekk. Ja, selv da han fant henne på vidda, flere år etter, hadde han ikke hatt mye håp om bedring. Men Ulva var sterk. Mye sterkere enn ham, på mange måter. Med tid og stunder var hun blitt seg selv igjen. Sky og mistroisk, ja vel. Det var nå engang slik hun var. Men til tross for det hadde hun mot til det meste. Til og med mot til å stole på ham.

Det var det som plaget ham mest nå. Ulva hadde stolt på ham. Og han hadde sviktet. Han hadde ikke verget henne da hun trengte det mest. Bare gudene visste hva hun hadde gjennomgått da svartbrødrene tok henne til fange. Hadde de voldtatt henne? Han våget ikke spørre. Ønsket bare å komme seg lengst mulig vekk, før det ble oppdaget at hun hadde rømt. Den livredde ynglingen var vel på vei for å varsle om at det lå et lik i buskaset på baksiden av klosteret, og da hadde de liten tid på seg.

– Vi må videre, sa han til Ulva. – Det er ikke langt igjen til der Yngvill venter.

Hun snudde seg og så på ham gjennom slørete øyne.

– Yngvill …, sa hun lavt. – Er alt bra med henne?

– De har det bra, sa han og smilte litt. Godt å se at hun brydde seg. Det var tegn på at hun hadde beholdt vettet likevel.

YNGVILL VAR VÅKEN. Hun hadde sovet nesten hele dagen, utslitt som hun var etter fødselen, men så hadde veslejenta vekket henne, fordi hun ville ha bryst.

Da hun hørte at noen kom, satte hun seg opp og famlet etter kniven. Hun håpet at det var Torgeir, men sikker kunne hun jo ikke være …

Da hun så frenden komme i følge med Ulva, brast noe i henne. Hun begynte å gråte.

– Takk gudene! hulket hun. – Du lever!

Ulva sto stum og stille mens hun knuget Torgeirs kappe omkring den nakne kroppen sin. Det ble litt i meste laget, dette. Hun så veslebarnet i Yngvills armer, men greide ikke helt å fatte det.

– E … er barnet kommet? spurte hun omsider. Det kom lavt, nesten uhørlig.

– Visst er hun kommet, svarte Yngvill. – Tidligere enn jeg ventet, men hun ser ut til å ha det bra. Hun kommer til å klare seg. Styrken har hun arvet fra far sin, og jernviljen har hun fra meg.

Yngvill smilte og strøk jenta over kinnet. Så kikket hun opp på Ulva igjen. – Vil du ikke komme bort og se på henne?

Ulva knelte ned ved siden av Yngvill og gløttet på det vesle ansiktet som så vidt var synlig mellom tøyfillene Yngvill hadde svøpt henne med. Den lille var mett nå, og lå bare stille og kikket opp i de svarte trekronene som ga ly for vind og vær i det sammenraste steinhuset. Ulva oppdaget likheten med det samme.

– Arme unge, utbrøt hun stille og bet seg i knokene.

– Hva mener du med det? sa Yngvill sint. – Jenta er vakker, er hun!

– Det følger ulykke med et slikt utseende, svarte Ulva tonløst. Det var mest som å se seg selv, tykte hun, enda så liten den nyfødte var. Huden var gyllen, og den vesle luggen var svartere enn natten. Bare øynene var annerledes. Vesla hadde ikke ulveøyne, takk og lov.

Torgeir så urolig på maken sin. Igjen undret han på hva det kunne være hun hadde gjennomgått i løpet av det døgnet de hadde vært fra hverandre. Hun var forandret. Mest som om noen hadde stjålet selve livslyset i henne.

– Du får ikke lov til å komme her og spå ilt om jenta mi, freste Yngvill. – Slike evner har du ikke heller, det jeg vet. Du kan ikke vite noe om lagnaden til halvsøsteren din. At du har vært ute for ett og annet, kan like gjerne komme av at du ikke vet å ta deg i akt!

Ulva bråsnudde seg. Øynene hennes lynte hvitt i nattemørket.

– Sier du at jeg kan for det selv? hveste hun.

Yngvill ble svar skyldig. Det var ikke det hun hadde ment å si. Skjønt hun ønsket at det skulle være slik, for så kunne hun lære datteren å verge seg mot alt ondt.

Torgeir brøt av: – Vi har ikke tid til dette, sa han. Vi må samle sakene våre så snart som mulig, og reise herfra.

– Reise? sa Yngvill vantro. – Jeg kan da ikke gi meg av gårde med den nyfødte …

– Vi har ikke noe valg, sa Torgeir. – Verken du eller vi. De vil jakte på Ulva så snart de oppdager at hun har flyktet.

– Vi kan hjelpe henne å finne et skjulested …, begynte Yngvill.

– Da vil de bare komme etter oss isteden, svarte han. – I så fall tar de både deg og barna dine. Vil du det?

– Nei, men …

– Det er ikke bare for Ulvas skyld, tilføyde han. – Det gjelder meg også. Blir jeg værende her, kommer jeg til å bli anklaget for manndrap.

– Hvorfor skulle de finne på å påstå noe slikt? sa Yngvill oppgitt. Men så tidde hun. Uttrykket i øynene hans ga henne svaret hun søkte etter. – Torgeir … ikke fortell meg at du …, begynte hun.

Han sukket tungt og nikket. Den ulykka hadde han selv brakt seg opp i. Det Yngvill hadde påstått om Ulva, passet bedre på ham enn på henne. Han burde tatt seg i akt og gjort mye annerledes. Det visste han bare så altfor godt. Livet hans kunne ha sett ganske annerledes ut, om han hadde vært av den sorten som tenkte seg om før han handlet. En trengte ikke være født med ulveøyne for å være bannlyst til ulykke for resten av livet.

– Vi må skynde oss, sa han. – Båten ligger i motsatt retning av landsbyen. Innen morgenen gryr må vi ha kommet oss langt unna.

Yngvill skjønte at det ikke nyttet å komme med innvendinger. Tungt kom hun seg på beina og gikk for å vekke Vegard. Arme gutt. At han aldri skulle få merke hvordan det var å være bufast ett sted.