Trude Brænne Larssen

22

Ulveøyne

Løyndom

Trude Brænne Larssen

22

Ulveøyne

Løyndom

KAPITTEL 1

TORGEIR LÅ PÅ magen i det doggvåte gresset og speidet nedover skråningen. Det var tåke, og ikke lett å se til noen kant. Nå var det ikke lenge til sola brøt igjennom. Skodda var begynt å ligne på selvlysende gull. Det skar ham i øynene og gjorde skallebanken enda verre, men han kunne ikke la seg hefte av det nå. Han måtte handle før lufta klarnet. Han måtte ikke kaste bort tiden.

Han kunne skimte hestene nederst på enga. De var som grå skygger i alt det hvite. De enset ham ikke der han lå; han hadde vinden i ryggen. Torgeir kostet på seg å kaste enda et granskende blikk på de gilde dyrene. Det gjaldt å velge rett.

Der gikk en hoppe som han bare kunne glemme. Hun skulle ha føll om ikke så lenge, så han. Ja, det var nå i seineste laget også nå. Hjemme hadde de alltid pleid å sørge for å bedekke hoppene tidlig om våren, for føllene kom omtrent et år etterpå, og da rakk de å vokse seg sterke før vinteren satte inn.

Det var enda ei hoppe på beite, men hun hadde føll. Var det ikke for det, ville han nok ha valgt den hesten, for han kunne se at det var en stø og sterk hest. Den kunne han sikker ri hele dagen, uten at det lot til å røyne på kreftene. Men folen trengte ennå sin mor, så det var ikke å tenke på.

Nei, det sto mellom hingsten og en av de to vallakene. Og det var ingen tvil om at hingsten var den sterkeste av dem. Torgeir bestemte seg for å velge den, til tross for at han så at gampen hadde et urolig lynne. Såpass kunne han da alltids hanskes med. Den jerngrå hesten sto ikke stille og beitet lenge av gangen. Alt i ett rykket den hodet opp. Sto litt og snuste i luften og galopperte over enga igjen, mens den bukket og gjorde kast hit og dit. Dyret ante nok at det var noe i gjære, selv om det ikke visste hva det var. Slike hester hadde sterke sanser. Det skulle mye til for å lure dem.

Det var en treåring, så Torgeir, men hesten lot til å tro at den ennå var ungfole. Å lokke en slik hest til seg var mest umulig for den som ikke hadde en butt med havre. Torgeir valgte en annen framgangsmåte.

Han reiste seg. Alle hestene stoppet å beite og snudde seg mot ham. Så beinfløy de til motsatt ende av den store, inngjerdete enga, nett som Torgeir hadde ventet.

Han bøyde seg og gikk tvekroket framover.

– Sett slik hast, da! sa han ganske rolig. – En skulle tro jeg lignet vargen.

Torgeir kjente at han ble svimmel av å gå med hodet lavt på denne måten, men det fikk ikke hjelpe. Hjemme hadde han sett en gammel kall lykkes på denne måten, da han skulle ha tak i en hest han ikke kjente. Det virket ikke på alle, men om han ikke tok mye feil, ville han lykkes i å lokke den grå hingsten på denne måten.

Hestene sto der nede i hjørnet av beitet og vred ørene att og fram. Slik en underlig framtoning hadde de nå aldri sett. Det så ut som en mann. Det luktet som en mann. Det hørtes som en mann. Men han gikk da så rart! Hva kom det av at han virket så liten?

Torgeir gliste da han så at hingsten tok noen skritt framover. Det var som han ventet. Hesten ble nysgjerrig og ville se nærmere på ham. Torgeir fortsatte å gå på den underlige måten mens han stadig nærmet seg dyrene. Innimellom gikk han litt til siden. Stanset litt. Bøyde seg enda mer. Han pratet hele tida.

– Jaså, skulle du sett på maken! Tenke seg til at jeg kommer krypende her. Og der går dere og eter. Får ikke matro engang! Nei, nei, nei, så uhøvisk framferd er dere vel ikke vante med her til lands …

Det var ikke annet enn babbel, men det var om å gjøre at de hørte stemmen hans. At han var rolig og liketil.

Hingsten kom ham i møte, men snudde to ganger og galopperte unna før den skiftet mening og nærmet seg igjen. Til slutt kom den og sto på stive bein mens den prustet og blåste mot Torgeirs ansikt. Torgeir blåste tilbake.

– Goddag, sa han. – Det er det du mener med å fnyse slik på meg, ikke sant?

Hesten blåste enda en gang, som for å svare.

Rolig førte Torgeir armen framover mens han rettet seg i ryggen. Nå kunne han legge hånden på manken til hesten. Omsider kunne han rette seg helt opp og klø dyret godt. Det var tydelig at hingsten likte det. Han ristet på manen og bøyde seg ned for å beite litt mer, mens han sto og nøt de kraftige kjærtegnene til mannen.

– Ser du, sa Torgeir. – Nå har jeg tenkt det slik at vi slår følge en tid. Du har ikke noe imot det, har du vel?

Mens han snakket, heiste han seg rolig opp på den brede dyreryggen og la den ene foten over. Hesten beitet som om ingenting skjedde. Først da Torgeir klemte hælene inn mot hestens flanker, bråvåknet den. Først bykset den framover, og så fattet den galopp og sprang rakt over jordet.

Torgeir lo.

– Var du så ivrig etter å komme av gårde? Trives du ikke på denne enga, kanskje? Du må være sønnesønn av Sleipner, så mye futt det er i deg. Se, nå kommer vi til skigarden. Du får være grei og hoppe da. For om du bråstopper, spørs det om jeg klarer å holde meg på, uten sal eller noe.

Men gråen hadde visst slett ingen tanke om å stoppe. Torgeir presset knærne godt inn mot hestens flanker og løftet seg litt opp fra ryggen. Øyeblikket etter fløy de over skigarden. Nesten som om den ikke hadde vært der engang.

– Det må jeg si, mumlet han da de hadde tatt bakken på den andre siden. – Aldri har det gått så greit å springe over et gjerde uten stigbøyler. Nå vet jeg at du må være en av Sleipners sønner, for du kan visst fly!

Han styrte unghesten ved hjelp av leggene gjennom skogholtet, i retning det bakkete landskapet som lå mot nord. Men da de kom til åpent landskap, fikk han seg en overraskelse: der lå det en gård! Små, lave bygninger av stein omkring et tun, like nedenfor bakken. Det hadde ikke vært mulig å se den i tåka da han gikk denne veien tidligere i morges.

– Stopp! ropte han til hesten, og ønsket han hadde hatt tøyler. Men ønsket hjalp ham ikke stort. Gråen galopperte like raskt framover.

Det eneste han kunne gjøre, var å bruke leggene slik at han tvang hesten til å svinge. Og det var ikke akkurat gjort på et øyeblikk det heller, uten tøyler. Før han rakk å vende hesten den andre veien, ble de oppdaget av folk på gården. Det var en ung gutt som gikk der nede med en rive i hendene. Han slapp den rett ned i bakken og veivet med armene. Torgeir hørte at han ropte og bar seg for å tilkalle folk. Ved Loke! Det var nettopp dette han hadde håpet å unngå.

– Opp med farten, Gråfot! sa Torgeir og tok et tak i den sølvfargede manen. – Nå får du vise hva du er god for, selv om det betyr at folkene på gården mister deg. Jeg trenger deg nemlig mer! De har andre hester.

Og det var nett som om Gråfot skjønte talen, for han økte på og sprang som om han hadde selveste Fenrisulven i hælene. Skjønt det var ikke skrekk som drev hesten, snarere fryd! Nesten som om det var en slags skøyerstrek. Et pek de fant på for å gjøre gårdsfolkene forarget. Det lyktes de i hvert fall i, det kunne Torgeir høre på den rungende bannskapen bak dem.

Det bekymret ham ikke. De ville selvsagt forsøke å sette etter dem, men alt nå merket han at dette var en hest som det skulle mye til å ta igjen.

– Det går nok bra, sa han til Gråfot og klappet den kraftige halsen. – Ta meg opp til hedene nå. Det er dit vi skal. Om vi skal finne henne, er det dit vi må dra.

Det hadde ikke tatt ham lang tid å skjønne, at han ikke ville finne Ulva om han skulle gå til fots. Hun hadde mer enn en dags forsprang.

Dessuten var han ikke frisk. Alt samme kveld som han ga seg av gårde, innså han at han hadde tatt seg vann over hodet. Kvalmen var én ting. Den kunne han alltids stå ut med. Så lenge han ikke åt noe særlig, var det ikke verre enn at han kjente seg litt uvel. Men hodet var det verre med. Det var som om han hadde drukket i dagevis. Å ri av gårde på ryggen av en galopperende hest, var åpenbart ikke det beste han kunne gjøre for sin skrale helse. Det gnistret rødt og ondt bak øyelokkene, og smerten brente sår i sjela hans.

Men etterhvert som Gråfot falt inn i en rytme, kjente Torgeir at også det ble til å leve med. Verken bedre eller verre.

Om han hadde hellet med seg, kunne han kanskje finne Ulva i løpet av dagen, eller i allfall morgendagen. Bare han fikk fatt i henne, kunne han alltids unne seg å bruke den tiden som trengtes for å bli skikkelig frisk.

ULVA SATT SÅ langt ut på kanten av benken som hun kunne komme, mens hun hele tiden holdt øye med den ukjente kvinnen som holdt på å stelle i stand mat i den andre enden av rommet.

Huset lignet lite på de Ulva kjente fra sine egne hjemtrakter. Det var mye mindre, lavere under taket og inneholdt ikke stort annet enn sengealkovene, ildstedet, et bord og en benk. Nå skjønte Ulva hvorfor huset var bygget så tett inntil den bratte skrenten som lå på ene siden av tunet, for slik hadde de spart seg for mye arbeid. Den ene veggen var ikke annet enn slette berget. De tre andre veggene var murt opp av stein, hvitkalket innvendig, skjønt det var bare nederst en kunne se det. Høyere opp hadde soten farget både takbjelker og stein. Gulaktig lengst nede, og under taket var det ganske mørkt. Likevel var det rent og velholdt. Det hardtrampede jordgolvet var feid og strødd med einer, og borte ved ildstedet og ved inngangen var det lagt steinheller i golvet, så det ikke skulle bli sølete og nedtrampet.

Ulva hadde ikke hatt mye lyst til å bli med inn, når sant skulle sies. Hun syntes bare hun måtte hjelpe til med å få halt den døde kallen hennes opp på land, og siden opp til garden. Det var jo tross alt hun som hadde stukket ham med kniv og puffet ham ut i elva så han druknet! Jenta hadde hun jo ikke noe ønske om å skade.

Nå lot det ikke just til at ungkona tok tapet av mannen noe særlig tungt, men Ulva hadde dårlig samvett likevel, og derfor tykte hun at hun måtte hjelpe til og rydde opp etter udåden. Siden hadde hun tenkt å gå sin vei. Men den unge enka hadde bedt henne bli med inn. Nei, hun hadde forlangt! En trengte ikke skjønne språket for å oppfatte at det var det hun ville.

Ulva var ikke den som lot seg tvinge, særlig ikke av en spedlemmet jente som denne. Men så hadde hun ikke fått seg til å nekte. Det var noe med den unge kvinnen som gjorde det harde mykt. Hun hadde et slikt fint lys i ansiktet. Det liksom strålte av fred og godhet rundt henne.

Dessuten hadde hun nevnt noe om mat. Ulva skjønte ikke ordene, men jenta hadde klappet seg på magen og laget tegn som minnet om de Brage brukte. Det var tydelig at det skulle forestille ‘å spise’.

Det var lenge siden Ulva hadde spist seg mett. Hun hadde tatt litt fra en annen gård kvelden i forveien, men hun hadde ikke vett til å ta nok. Det hang liksom i henne; dette at husfrua ikke skulle se at noen hadde tatt seg til rette, for da hun var jentunge, var det bare slik en kunne holde seg i live og samtidig unngå straff.

Så etter at de fikk buksert den døde mannen inn, og lagt ham i sengebenken, lot Ulva seg overtale til å sitte litt. Det var kanskje synet av brødsekken, som hang fra en takbjelke, som hadde fått henne til å endre mening. Skjønt hun satt som på nåler, klar til å ta til beins på et øyeblikk, hvis dette skulle vise seg å være en eller annen felle. Når alt kom til alt var det da underlig at den unge kvinnen ikke bar nag til henne for det hun hadde gjort! Kanskje hun ikke var helt rett i hodet?

Ungjenta kom med valpen. Den pustet ennå.

– Vil du prøve å gni den? sa hun, og viste med hendene hva hun mente. – Gni den varm. Og se her: Her er en skål med sauemelk som jeg har varmet. Og her er et strå. Dypp strået i bollen. Slik. Så holder du for hullet med tommelen og henter opp melk på den måten. Slik.

Ulva skjønte hvordan ungjenta mente hun skulle gå fram, og tok over.

– Se det ja, sa enka. – Ser du? Stakkars, vesle kreket synes visst det er godt. Den slikker det i seg.

Ulva smilte. Det var kanskje håp for den arme, lille valpen. Hun skulle i alle fall gjøre sitt beste, siden hun nå likevel satt her og ventet.

Nå duftet det deilig fra den store gryta der jenta sto og rørte. Ulva fikk vann i munnen. Hun skulle få lam! Slik stormannskost hadde hun aldri smakt. Sauekjøtt, ja, en sjelden gang. Det vanket gjerne litt når en gammel vær ikke lenger hadde helse til å skjøtte oppgaven sin. Men det kjøttet var seigt og trælete, og det smakte beskt. Dessuten hadde hun felt noen sauer en gang for lenge siden, den første høsten hennes i fjellheimen. Det var sauefellene hun hadde ønsket seg, men kjøttet var ikke å forakte det heller. Sammenlignet med det gamle, harske værkjøttet, syntes hun det smakte som festmat fra Valhall!

Men nå skulle hun altså få noe som alle påsto smakte enda bedre.

Den unge jenta øste opp i en stor bolle, og hektet to skjeer ned fra knaggene sine på veggen. Brød og smør hadde hun allerede satt fram. Tenk, smør! Ulva hadde såvidt vært bortpå med en finger allerede. Hun satt og nøt mens hun fortsatte å mate valpen da den unge enka kom med litt å drikke.

– Øl, sa hun med et smil, og nikket såvidt mot sengebenken der de kunne se støveltuppene til den døde mannen ligge over kanten. – Jeg hentet det på nabogården for kallen min, men etter at han drakk halve elva, tror jeg ikke han er videre tørst lenger.

Ulva skjønte ikke hva det betydde, men gjengjeldte smilet. Hun skjønte ikke stort av noe som helst i grunnen. Hadde hun ikke visst bedre, ville hun nesten ha trodd at den vevre jenta var takknemlig for at mannen var død. Men slik kunne det da umulig henge sammen. Ulva visste at det fantes karfolk som var olme og onde, men for frifødte kvinner var vel selv de å foretrekke framfor et liv alene? Ja, for det betydde som oftest armod og fattigdom.

Enka tok valpen og la den på et teppe ved ildstedet. Den var visst både mett og søvnig nå. Siden satte hun seg, og ga tegn til at de skulle begynne å spise.

– Jeg heter Bess, sa hun.

Ulva så uforstående på henne.

– Bess! gjentok den unge kvinnen og pekte på seg selv. – Hva heter du?

Det demret for Ulva.

– Ulva, svarte hun lavt og så ned i bordet. – Jeg heter Ulva.

Det pleide å komme noen blikk når hun sa det. Folk flest hadde jo en formening om både utseendet og navnet hennes. De sa det passet seg dårlig for en trellkvinne å ha slik et gildt navn, men folk skjønte det lell, for hun hadde jo et utseende som ikke levnet særlig valg. Men fra Bess kom det ikke noe slikt. Da var det vel slik at ‘ulv’ het noe helt annet på hennes språk, tenkte Ulva for seg selv, og kjente seg takknemlig med ett.

Hun spiste sakte. Det var bedre enn sauekjøttet hun husket fra mange år tilbake. Ikke bare var kjøttet så mørt at hun kunne ha vært tannlaus og enda fortært det, maten var dessuten tilberedt med krydder, kål, løk og erter. Ulva måtte se i bordet for at Bess ikke skulle tro hun var helt rar, for hun kjente at hun fikk tårer i øynene, så godt var det. Noe oppfattet Bess visst likevel, for hun satt der og rødmet av stolthet og glede.

– Jeg er ikke vant til å få ros for det jeg lager, sa hun og nikket mot den døde mannen med en grimase. Ulva begynte å skjønne at hun ikke hadde så mye godt å si om ham, selv om hun ikke begrep hva det var.

– Hvor kommer du fra? spurte hun så.

Ulva skakket på hodet. Hun skjønte på tonefallet at det var et spørsmål, men hva var det Bess ville vite?

– Ulva …, sa hun lavt, i fall det var navnet hennes hun hadde glemt. Men det var ikke det. Bess ristet på hodet og spurte igjen. Det lignet det hun hadde sagt første gang, men ordene var likevel litt annerledes. Ulva var i villrede. Tre ganger spurte Bess, og hver gang lød det litt annerledes enn første gang. Ulva skjønte ikke noe som helst. Da kom det med ett:

– Hwor du komme fra?

På hennes eget språk! Ulva ble så forbløffet at hun mistet treskjeen i bordet.

– K … kan du målet mitt? stotret hun.

– Ah! Så du komme fra Nord-vei! Du reist langt da.

Nord-vei. Det var det de kalte landet som lå øst for havet. Ulva hadde hørt det før. I hennes hjemtrakter hendte det hun hørte folk bruke ‘Noreg’, skjønt det vanligste var at man snakket om Hordaland, Møre, Trøndelag, Hålogaland og de andre traktene der folk samlet seg til felles ting.¹

Hun fikk summet seg til å nikke.

– Ja. Jeg kommer fra Nord-vei. M … men hvorfor … Hvordan kan det ha seg at du snakker språket mitt?

Bess lo.

– Litt bare. Bitte litt. Læret det hjemme, da jeg er lita jente i Jorvik. Min dad er … mann med handel.

– Handelsmann, sa Ulva hjelpsomt.

Bess nikket. – Handelsmann, gjentok hun, som for å legge seg ordet på minne. – I Jorvik mange kan litt. Andre språk. Mest frankisk. Gælisk og gotisk også vanlig.

– Jaså, sa Ulva svevende, og taug om at hun kjente til kaupangen.

– Hvorfor du kommet hit? sa Bess. Ulva måtte skjule et smil. Der hun kom fra, ville slikt vitebegjær fort bli regnet som uhøvisk. Men det var tydelig at Bess var typen til å ville ha svar med det samme.

– Jeg …, begynte hun. – Vi, rettet hun det til. – Jeg og maken min … kom hit for å unnslippe fiender og renkespill hjemme.

– Men hwor maken din være nå? Død?

Det gikk en trekning over Ulvas ansikt. Nok til at Bess syntes hun kunne gjette: – Ah. Du gått fra ham?

Ulva nikket og så ned i bordet.

– Good riddance! sa Bess og snøftet foraktelig mot sin egen, døde ektemann. – Jeg skulle ha gjort likedan. For lenge siden.

– Jeg … er lei for det, begynte Ulva.

– Ikke, sa Bess bestemt og ristet på hodet. – Han hadde det coming. Han fortjene det. Det er ikke fair at de menn alltid få gjøre som de vil med oss. De lære seg det. Jeg er glad! Håper noen drepe din make også. Ikke sant?

Bess trodde tydeligvis at Torgeir hadde vært ond mot henne, tenkte Ulva. Det stemte ikke. I hvert fall ikke på den måten som Bess lot til å tro. Ulva så det nå. Jenta hadde blåmerke ved øret, og et stort, lilla avtrykk av en mannshånd på overarmen. Hun hadde ikke lagt merke til det mens hun gikk med sjal over skuldrene, og hadde skaut på hodet. Men nå hadde hun løsnet det så håret kunne flomme fritt, og da syntes det. Likevel nikket hun stille. For hennes del spilte det ingen rolle om Torgeir levde eller døde. I alle fall var det helst det hun ville føle.