Trude Brænne Larssen

24

Ulveøyne

Farsott

Trude Brænne Larssen

24

Ulveøyne

Farsott

Takk til Gudrun-Louise på Microsoft Support
for uvurderlig hjelp med tekniske
problemer i dialogene. ;-)

KAPITTEL 1

ULVA OG TORGEIR red i to dager. Begge merket det i luften lenge før de kunne få øye på det de hadde som mål: havet. Det var ikke uventet da de kom over bakkekammen og så det ligge der som et sølvfarget speil under revne skyer der sola fikk skinne bare korte øyeblikk av gangen, men Ulva mistet likevel fullstendig pusten av synet.

Det hadde regnet for bare litt siden, men de jernfargede skyene lå ikke tettere enn at lyset slapp igjennom med sine skrå, gylne bånd her og der. Det grå og det sølvfargede ble bare brutt av noen streif av gyllent grønt, i bakkene der gresset ennå vokste like saftig som det hadde gjort hele sommeren.

Med ett kjente Ulva at det ble for stort.

– Gråter du? sa Torgeir vantro. Han kunne knapt huske å ha opplevd det tidligere. Ulva hadde det ikke med til å ta til tårene.

– Jeg gråter ikke, snufset Ulva, skjønt det var fåfengt å ljuge det vekk. – Det er bare det at … Hva hjelper det å nå havet, hvis vi ikke kan krysse det?

Torgeir trykket henne inntil seg. – Vær ikke redd. Vi finner en råd, det lover jeg.

Det var alt hun trengte å høre. Ulva satte all sin lit til Torgeir, og skjemtes for at hun hadde tvilt på ham. Han kunne da ikke klandres for at Marion, den angliske kjøpfrillen, hadde fått ham kjær og gjort alt i sin makt for å vinne ham til seg. Ulva visste at hun hadde gjort ham stor urett da hun dro fra ham i Jorvik. Og hun fryktet at det hadde kostet ham helsa å rette opp den feilen hun hadde begått. For Torgeir burde ikke sitte til hest, det var det ingen tvil om. Det sto ikke bra til med ham, selv om han stadig prøvde å overtyde henne om det motsatte. Det var kommet noen nyver i pannen hans som ikke hadde vært der før. Han hadde vondt, og det satte sine spor.

– Se der nede! sa Ulva og pekte mot stranda. – Det ligger et hus der. Knapt til å få øye på, om det ikke hadde vært for røyken som steg opp fra ljoren.

– Ja, det går omtrent i ett med landskapet, sa Torgeir. – Det kommer vel av at det er bygget av samme type stein som ligger i bakken omkring. Sikkert en fattig fiskers husvære, tenker jeg. Brygga nedenfor kan tyde på det. Men selv er han vel ute på havet, siden det ikke er noen båt å se.

– Noen er i alle fall hjemme. Ellers ville de vel ikke ha ødslet ved og varme, sa Ulva.

Med ett vred hun seg løs fra Torgeirs favntak. – Slipp meg ned, ba hun.

Han lot henne få viljen sin, men skjønte ikke hva hun hadde fore.

Hun smilte. – Dra dit ned, sa hun. – Be om mat og husly. Du trenger å hvile.

Han stirret forbløffet på henne. Det gikk et øyeblikk før han skjønte hva hun mente. Så tok han til orde: – Det gjør vi begge! sa han strengt. – Kom deg opp på hesten igjen. Fattigfolk er de kanskje, men om de ikke har plass til to, får det heller være.

Ulva ristet på hodet. – Jeg blir her, sa hun fast. – Jeg vil ikke.

– Vil ikke? sa Torgeir og trakk det ene øyenbrynet oppover. – Høver det seg for en trellkvinne å si slikt?

Ulvas grå øyne ble mørke. – Nei, svarte hun. – Det gjør vel ikke det. Men jeg sier det lell. Vi kommer i vansker både du og jeg om du lar fremmede folk få se meg. Så får du heller straffe en oppsetsig trellkvinne for å minne deg på sånt som du burde vite godt.

Torgeir hoppet av hesten og tok omkring kvinnen sin. Hun var hard i kroppen av motvilje.

– Jeg mente det som skjemt, skjønner du vel! Du har da alltid lov til å si hva du har på hjertet.

– Så lenge jeg finner meg i at du minner meg på hva jeg er, ja, svarte Ulva stille. – Men det er vel bare rett og rimelig.

– Tilgi meg, sa han. – Det var tankeløst av meg. Jeg kan spøke med slikt nettopp fordi jeg ikke regner deg som bare en trellkvinne, forstår du ikke det? Jeg har deg kjær! Du er maken min! Og vi drar sammen ned til huset ved stranden. Noe annet vil jeg ikke høre snakk om.

– Nei! sa Ulva og vred seg løs fra favntaket hans. – Vi kan ikke gjøre det! Det kan koste oss begge livet, innser du vel. Dra du. Du trenger en seng og tørre klær. Jeg kan vente her. Såpass tåler jeg.

Han fanget henne igjen. La en finger over leppene hennes. – Tyss på deg, sa han og kysset henne. – Hvis du på død og liv må være så kranglevoren, har jeg ikke annet valg enn å minne deg på hvem som er herre.

Ulva skulle til å bli sint igjen, men kyssene hans fikk sinnet til å smelte. Hun ble veik og ettergivende. Slett ikke lik seg selv.

– Hør nå, sa Torgeir. – Du har rett i at vi bør ta oss i akt. Derfor gjør vi det slik at jeg rir ned først, og tar rede på hva slags folk som bor der. Hvis det er likendes og pålitelige mennesker, kommer jeg tilbake etter deg.

– Men tenk om …

– Tyss, sa jeg!

Torgeir gransket henne med uro i blikket. – Når ble du så lettskremt? Ser du hvor lite huset er? Det kan umulig romme mange mennesker. En mann og en kone med noen unger kanskje. Såpass evner vi vel å verge oss mot, om det skulle vise seg at de har vondt i sinne. Vi er da våpenføre begge to, vet jeg!

Ulva nikket. Hun måtte gi ham rett i det. Det var bare det at hun så nødig ville oppleve det igjen. Hun var vokst opp med hat og frykt, men nå var det som om hun ikke orket mer av det. Helst ville hun bare gjemme seg og aldri ha med andre enn Torgeir å gjøre i resten av sitt liv. For han var den eneste hun kunne være trygg på. Den eneste som ikke rygget tilbake for det underlige utseendet hennes. Som attpåtil påsto at hun var vakker, skjønt hun mente han måtte ha noe feil med øynene som kunne si noe slikt.

– Dra ned da, sa hun. – Så venter jeg her, til du gir tegn om at det er trygt å komme, eller vender tilbake fordi det ikke er det.

Hun skjønte at det var den eneste måten å få viljen sin på, for Torgeir måtte hvile. Han innså det visst ikke selv, men hun så det. Han var fullstendig utmattet. Det støkk ennå i henne hver gang hun så på ham, for han hadde forandret seg så mye på så kort tid.

Nå sprang han opp på Gråfakse, skjenklet hesten og travet nedover den lange bakken. Han stanset. Snudde seg og så opp mot henne. Ville visst nødig dra fra henne, skjønte hun, selv om det bare var for en kort stund. Hun kjente det likedan. Adskillelsen hadde satt sine spor. Redselen for å miste hverandre igjen satt i dem begge.

Men hun vinket ham av gårde. Det var ingen fare med henne. Ikke nå. Hun var aldri redd for å være alene. Hun foretrakk det framfor å omgåes fremmede. Skjønt hun fikk vel tåle det, om det kunne gagne Torgeir.

FISKERKONA HOLDT PÅ å segne sammen av skrekk, da det banket på døra og en svær viking kom inn. Noen av plaggene hans var av anglisk mote, men hun skjønte likevel med det samme at han var nordboer. Reimene oppetter leggene var ikke til å ta feil av. Og måten han bar kappen sin på, sladret om hans herkomst. Vikingene gikk alltid med kappen over bare én skulder. Sverdarmen skulle være fri, så de kunne trekke blankt på et øyeblikk og kjempe om det trengtes. Dessuten så hun det på håret og det velstelte skjegget. Anglere hadde det ikke med å pynte og vaske seg til hverdags, slik som de barbariske utlendingene.

– Skån meg! skrek hun. – Her er ingenting av verdi! Ingenting!

– Ikke være redd! sa han. Stemmen hans var dyp og klangfull. Han snakket på hennes eget mål, skjønt det lød underlig brukkent med hans uttale. Hun så at han ikke hadde trukket våpen, men det gjorde henne ikke tryggere. – Du bo alene her? sa han.

Hun nikket stumt, selv om det var løgn. Den fremmede måtte ikke få vite om guttene hennes. I så fall ville han vel ta dem av dage. De var store nok til at en berserk som ham antagelig regnet dem som voksne. Men så tok hun seg i det. – M … mannen min, mumlet hun. – H … han kommer snart hjem, løy hun. Kanskje hun kunne unngå voldtekt, dersom utlendingen trodde at noen var på vei.

Skjønt det var vel fåfengt å håpe. Vikingene kom alltid i horder. Hvordan kunne hun tro at de lot seg skremme av en ektemann hun bare diktet opp for anledningen?

– Når han komme? sa den fremmede. – Jeg spørre ham om husly.

– Snart, sa hun enda en gang. Hun var ikke lenger så sikker på at hun var i dødsfare likevel, men tviholdt på løgnen for sikkerhets skyld. Hun kunne ikke høre herjende horder noen steds. Utenfor døra, bak vikingen, var det ikke annet å høre enn bølgene mot rullesteinene i fjæra, måkene og vinden. Lyder som hadde vært der alltid. Sant å si var det vel ikke årstiden for denslags pakk heller. De pleide alltid å reise sin vei når det lakket mot høst.

– J … jeg må ut, sa hun med et fortvilet mot. – Må hente vann.

Slik kunne hun se om det var flere vikinger i nærheten. Han slapp henne forbi, men tok bøttene hun bar på. Hun løftet hendene som om hun ventet at han skulle slå, men han bare smilte. – La meg, sa han. – Whor er brønn?

Hun ble klar over at hun sto og gapte. Det var første gang hun hadde hørt en mann tilby seg å hjelpe til med slikt. Hun pekte tafatt mot de forblåste buskene ved berghammeren, et lite stykke ovenfor husene. – Brønn har vi ikke, sa hun. – Vannet er i bekken der borte.

Han nikket og gikk bortover. Dette var hennes sjanse. Hun rygget bakover i stua, våget ikke å ta blikket vekk fra ham gjennom dørgløtten, mens hun famlet omkring grua etter den skarpe kniven hun brukte til å sløye fisk. Hvis hun holdt den under forkleet og ikke lot ham se den før det var for seint, kunne hun kanskje klare å få has på ham. Det var en sjanse å ta. Hvis hun ikke lyktes, ville han sikkert ta en grusom hevn. Vikingenes vrede kjente ingen grenser. De drepte og lemlestet. Ja, det ble sagt at de spiste småunger! Denne virket ikke så vill som de hun hadde hørt om, men det kunne da ikke vare …

Han kom tilbake, smilende. Spurte om det var noe annet han kunne hjelpe til med, når han først var der. Hun sto og målte avstanden mellom dem. Den var for lang til at hun kunne ruse fram. Dette var ikke rett stund til å gå til åtak.

– D … du kunne kanskje kløyve litt ved? sa hun med trang stemme, og angret i øyeblikket etterpå. For når han fikk en øks mellom hendene hadde hun da slett ingen sjanse! Det ville være dumdristig å gi seg på ham da. Hun måtte gjøre det som var mulig for å holde seg i live. Guttene hennes trengte henne ennå, selv om de snart var voksne. Ja, om det betydde at hun måtte holde ut å bli voldtatt, så fikk det være slik. Bare hun berget livet.

Men utlendingen brukte ikke lang tid på å hogge et fang ved. Det bragte han inn til henne. Siden gikk han ut og satte seg i blåsten, mens han ventet.

Han så sliten ut. Han kom kanskje ikke til å merke det hvis hun snek seg innpå ham og skar strupen over på ham. Guttene hennes pleide å slipe kniven til den var så skarp at de kunne skave de lyse dunene av underarmene sine med den. Hun brukte å himle med øynene og si at det ikke var det hun trengte kniv til, men det ville de ikke høre på. Det var vel en måte å slippe unna tyngre plikter på. Så lenge de satt der med brynet, maste hun ikke om alt det andre som skulle gjøres. Det visste både de og hun.

Det så ut som om vikingen sov. Hun gikk sakte fram mot ham, holdt så hardt i knivskaftet under forkleet at hun kjente hånden verke.

– Lang tid for mannen din å komme, sa han med ett. Hun skvatt høyt, men greide å la være å hyle. Han hadde ikke åpnet øynene, likevel visste han tydeligvis at hun var der.

– F … fisket er vel bra i dag da, svarte hun da hun fikk summet seg. – Det hender han blir utpå en stund når det er godt med fangst.

– Jeg hente min make da, sa han og reiste seg.

‘Make’? Hun stirret forbløffet etter ham der han forsvant oppover bakken. Nei, nå måtte hun ha misforstått hva han mente. Kan hende betydde det ordet noe annet på hans språk. Å, hjelp! Kanskje han mente at han skulle hente de andre i følget! Hun stirret vilt omkring seg og overveide om hun skulle flykte. Hun burde gripe det halmstrået før det var for seint. På den annen side: Han hadde ikke virket fiendtlig til nå. Enn om en slik handling ville vekke raseriet i ham? Hun følte seg som en fjellrype nær en glupsk ulv. Så lenge hun satt dørgende stille, kunne hun håpe at hun ikke ble tatt. Men om hun rørte seg, ja, om hun bare såvidt pustet eller blunket eller gjorde noe som han oppfattet galt, ville han vel ikke nøle med å knekke nakken hennes.

Hun sto der med hivende pust og målte avstanden til nærmeste skjulested, ospekrattet som lå lavt bakom berghammeren nede ved sjøen. Dit kunne hun nok rekke innen han var tilbake. Men så? Det var en halv dags marsj til nærmeste granne. Guttene var ute med båten, så hun kunne heller ikke ta sjøveien. Og han hadde hest. Han ville innhente henne så lett som ingenting! Nei, det var bedre å late som om hun ikke hadde noe imot å få berserkene som gjester i huset, og håpe at de i det minste skånte livet hennes til gjengjeld.

Lyden av hovtramp fikk henne til å se opp igjen. Nå kom de …

Hun blunket og måtte gni seg i øynene. Det var virkelig en kvinne han hadde brakt med seg. At han faktisk mente det han hadde sagt, var det siste hun hadde ventet seg. Noe av redselen forsvant. Det lot ikke til at disse folkene var kommet for å brenne og lemleste.

Ulva gruet seg til å møte folk. Mens hun satt i fangenskap i anglernes gudehov, hadde hun fått god tid på seg til å angre at hun ikke hadde dradd sin vei i tide, reist fra Bess og landsbyen som lå i dalen nedenfor den vesle gården hennes. Hun burde ha lært at det alltid gikk galt når hun hadde omgang med folk hun ikke kjente. Noe håp om å unnslippe hadde hun i grunnen ikke hatt, men hun mintes at hun hadde tenkt at hun aldri skulle gjøre den feilen igjen, om hun fikk høve til det. Men Torgeir forlangte at hun skulle bli med.

– Det er bare et kvinnfolk, sa han. – Ingenting å være redd for. Hun sier hun venter på mannen sin, men sant å si tror jeg det var noe hun fant på fordi hun ikke ville fortelle en fremmedkar at hun var alene.

– Hvorfor tror du det? ville Ulva vite.

– Det var ingenting i huset som lignet eiendelene til en voksen kar, sa Torgeir. – Det sto noen sko i en krok, men de var altfor små til å kunne passe på en mannsfot.

– Kanskje han bare eier ett par? sa Ulva mistroisk. – Eller kan hende kona hans er av det slaget som holder orden til enhver tid, så alt er lagt på plass i kister og lader?

– Ja, det kan kanskje være, innrømmet Torgeir. – Men jeg tror nå mitt likevel. Hun lød ikke særlig sannferdig da hun sto der og stotret om denne ektemannen sin. Jeg kan i alle fall ikke se at vi har noe å frykte. Kommer du nå?

Ulva reiste seg motvillig fra den gressbevokste bakken og fulgte etter Torgeir. Hun kunne se at kvinnfolket sto der nede og så på dem fra dørgløtten. Som om hun ikke visste om det var best å smelle døra igjen eller ikke.

Ulva stirret i bakken da hun kom nærmere huset. Det hadde hun alltid hatt for vane. Men med ett kjente hun trassen vokse i seg. Neimen om hun skulle gå dukknakket, som om hun hadde noe å skjemmes for. Hun rettet seg i ryggen og så rett framfor seg. I lengden lot det seg likevel ikke gjøre å skjule lytet på den måten, så hun kunne like godt vise seg fram med det samme.

Hun stålsatte seg og var budt på det som alltid pleide å komme. Gispet. Forskrekkelsen. Snart kom kvinnfolket til å ta seg til munnen og rygge bakover mot veggen. Mumle noe på det underlige språket de alltid pleide å ty til når de vendte seg til den guden de tilba …

Ulva ventet forgjeves. Kvinnen så skremt ut, det skulle ingen nekte på. Men hun ble visst ikke reddere av å se Ulva. Etter hvert skjønte hun at fiskerkona måtte ha dårlige øyne, for hun hadde det med å myse litt.

Guttene dukket opp da det led mot kveld, storøyde av undring over å ha fått gjester. Det var visst ikke noe de var vant til. Men til forskjell fra mor sin, var de mer nyfikne enn redde. Den eldste førte ordet, og fikk etter hvert – gjennom Torgeirs knappe og haltende ytringer – rede på at de var akterutseilt og egentlig ønsket seg hjemover. Men han skjønte også på Torgeirs dystre uttrykk at han ikke hadde stort håp om å få det ønsket oppfylt. Så seint på året hadde nok alle reist tilbake for lengst.

Gutten gløttet bort på mor sin. Det var tydelig at begge hadde ett eller annet i tankene som de nølte med å fortelle gjestene sine, men omsider lot det til at sønnen hadde fått et taust samtykke av mor sin.

– Det spørs om dere er i seineste laget, innledet han. – Men om dere skal håpe å treffe folk som er på vei nordover, har dere størst sjanse her hos oss. Vikingene velger alltid å følge kysten så langt nord som det er mulig, før de setter kursen mot øst og reiser over Nordsjøen. Vi ser dem dagstøtt her, i alle fall på seinsommeren. Nå er det vel tolv dager eller noe slikt siden vi så de siste skipene, men det hender jo at noen reiser seinere, så en kan aldri vite.

Torgeir hadde skjønt mesteparten av hva gutten sa, i alle fall fikk han med seg innholdet. Men han var likevel i tvil om hva han skulle legge i det. – Vi kan være her? sa han omsider, etter å ha tygget litt på det.

Gutten gløttet mot mor sin igjen, og det slo Torgeir at han var en underlig blanding av mann og gutt … På den ene siden snakket han som om han var vant til å være den som førte ordet, på den annen side måtte han ha sin mors samtykke før han tok noen avgjerd. Torgeir hadde for lengst gjettet sammenhengen. Eldstegutten var vant til å være mannen i huset, enda så ung han var. Det var ingen annen, selv om moren hans hadde bedyret at hun ventet ektemaken inn når som helst.

– Dere kan bli en stund, lød svaret. – Dersom dere har noe å betale med.

Torgeir så i golvet.

– Vi ikke ha, sa han dystert. – Bare litt.

Han hadde narret og svindlet seg vei gjennom halve Anglia, men av en eller annen grunn fikk han seg ikke til å gå fram på den måten overfor disse fattige folkene. Det vesle han hadde etter å ha solgt Gråfakse utallige ganger, måtte han spare. Ellers var det nytteløst å vente på skyss hjemover. Ingen ville ta dem med om han ikke hadde noe å betale med, om de aldri så mye var landsmenn. I utlandet kunne en nok sverge brorskap med nesten hvem som helst, hvis de bare snakket samme språk, men det varte ikke lenger enn hva en hadde sølv til. Slik var det, og slik hadde det alltid vært.

Gutten tygget på en treflis og ventet på tegn fra moren om at hun hadde bestemt seg. Hun satt med håndteinen og så ikke engang ut til å følge med i samtalen. Men omsider kunne de se at hun nikket såvidt. Gutten førte ordet for henne igjen. – Dere kan bli likevel, sa han. Og han føyde til for eget vedkommende: – Men da må dere gjøre nytte for dere.

Torgeir dro på smilebåndet. Det var ikke hverdagskost å måtte ta imot ordre fra en guttunge på femten vintre eller deromkring. Men kravet var rimelig. – Vi veldig nyttige, sa han med et smil. – Vi kan veide? Skaffe kjøtt?

Det tykte visst både moren og sønnene var en god avtale. – Men kona di må også hjelpe til med noe, krevde gutten. – Hun kan hjelpe mor med å stelle dyra og røyke fisk.

Torgeir himlet med øynene. Ulva kunne nok ta seg av dyr, men å ha med matstell å gjøre visste han godt at hun ikke egnet seg til. – Heller være med meg, mente han.

Men det tykte visst vertskapet var det samme som at hun skulle drive dank. At hun faktisk kunne bidra med noe på jakt, falt dem ikke inn engang. Så måtte Torgeir gå med på at Ulva skulle hjelpe til på gården mens han veidet. Ulva, som ikke skjønte annet enn brokker av det de snakket om, hadde ingenting hun skulle ha sagt.