Christopher Grøndahl og Arne Svingen

Dårekisten

Christopher Grøndahl og Arne Svingen

Dårekisten

BUDSKAPET

Vi har advart dere mot en overhengende straff,

den dag mennesket får se hva han har sendt i forveien til regnskapet, og den vantro utbryter: «Hadde jeg bare vært støv!»

Koranen, Sure 78 «Al-Naba»

Dag 1

Det var sen høst i Oslo. Luften var skarp og duftet av råtnende blader. Lucinda kikket ned. Hælene på de sorte skoene hadde boret seg ned i den våte jorden. Strømpebuksen hadde raknet på låret da hun gikk gjennom buskaset. Det var flekker på det sorte skjørtet. Hun var ikke vant til å være stivpyntet.

Lucinda speidet mot huset igjen. Det var en arkitekttegnet sekstitallsvilla i rød murstein, der alt var på ett plan med store vinduer mot hagen. Eieren het Inge Nelson. Nå lå han i stripete pysj ved vinduet. Turgåere som passerte ute på friområdet ville lett få øye på ham. Sengetøyet hans var hvitt. To stearinlys brant på nattbordet. Det var som om alt i rommet var ment å skulle bli betraktet: Sablene i kryss over døren, fotografiene på veggen. Lucinda kjente Nelsons liv godt nok til å vite at alt var utstilt, bortsett fra bildene av sønnen, som var tatt bort og erstattet av fotografier av en hund, en grosser schweizer sennen, som Lucinda ikke kunne se noe sted fra utkikkspunktet sitt.

Hun sto rett ved et pumpehus. Lyden fra maskineriet overdøvet alt omkring. Det lille bygget hadde ingen vinduer, men en mørkegrønn metalldør. På et gult skilt kunne bokstavene OVA skimtes – Oslo Vann- og avløpsetat. Et langt, blondt hårstrå hang fast i skiltet. Det var Lucindas. Hun hadde gjort seg sjeldent flid denne morgenen og satt opp håret med spenner, til ære for begravelsen og den avdøde. Som regel hadde hun hestehale, noe hun hadde lagt seg til da hun arbeidet i ordensavdelingen ved Grønland politistasjon. I løpet av dagen hadde flere lokker løsnet, og det var en av disse som hadde blitt fanget i kanten av skiltet da hun hadde beveget seg langs pumpehuset frem mot Nelsons hage. Bortsett fra høyden – hun var over én åtti – og det blonde håret, var hennes mest fremtredende kjennetegn den ujevne overleppen. Arret etter spalten hun hadde blitt født med.

Det er paradoksalt at jeg engasjerer meg så mye i dødstrusselen til et menneske jeg hater, tenkte Lucinda. Men i neste øyeblikk klandret hun seg selv: Susingen fra pumpehuset hadde gjort henne uoppmerksom. Hun hadde ikke registrert at det hadde stoppet en bil i oppkjørselen. Nå var noen på vei gjennom huset til Nelson, med kurs for rommet der han lå. Skulle hun gripe inn eller la scenen utspille seg? Problemet var at Nelsons mulige dødsfall kunne lede til flere. I innerlommen på den sorte dressjakken hadde Lucinda en utskrift. Nelsons navn sto øverst på siden. Sammen med et tidspunkt. Det tidspunktet var for tyve minutter siden. Hun hadde observert Nelson hele denne tiden.

Dette var et kjent dilemma: Driver du med spaning, kan du være vitne til oppkjøringen til og gjennomføringen av et lovbrudd. Griper du inn for tidlig, vil den kriminelle og hans advokater påstå at utstyret den pågrepne hadde med seg var tiltenkt oppussing eller hagearbeid. Griper du inn for sent, kan du risikere både skader og tap. Og i ytterste konsekvens dødsfall. Lucinda nølte. Dette burde være en politisak. Hun var ikke lenger politi. Likevel valgte hun å ta det første skrittet: Over det brunbeisede gjerdet og inn i hagen. Lucinda holdt seg ute av syne fra rommet til Nelson og gikk mot hagedøren som ledet inn til kjøkkenet. En vanlig hendel-lås fra sekstitallet. Hun trengte bare vri hardt, så ga den etter. Døren gled opp. Hun lyttet inn i huset. Stille. Ingen tegn til hunden. Den eneste støyen kom fra barnehagen lenger ned i gaten. Så hørte hun skrittene fra personen som hadde kommet inn i huset gjennom hoveddøren. De beveget seg mot Nelsons rom. Lucinda gikk inn på det store kjøkkenet. Det var nylig renovert. Interiøret så ut til å være et dyrt dansk merke. Selv radiatoren langs den store vindusflaten var ny og i kostbar design.

Inne fra rommet hørtes lyder, romstering. Så ble det stille. Lucinda løp gjennom huset og lokaliserte raskt døren. Den var lukket. Hun rev den opp og styrtet mot sengen til Nelson. En kvinne sto bøyd over den. Nelson selv lå på siden, buksene hans var trukket ned. Kvinnen hadde en sprøyte i hånden. Lucinda grep instinktivt hånden med sprøyten, tvang den bak på ryggen hennes. Hun la kvinnen resolutt i gulvet mens hun så seg rundt. Det var ikke noe hun kunne binde henne med innenfor rekkevidde. Lucinda trakk i stedet ned trøyen hennes. Hardt. Festet den, så kvinnen ikke kunne komme løs. Så snudde Lucinda seg mot sengen for å sjekke Nelson. Han møtte blikket hennes.

– Går det bra med deg? spurte Lucinda.

– Hva gjør du her?

Stemmen hans dirret av undertrykt harme. Akkurat som hun kjente den. Lucinda reiste seg. Adrenalinrushet i kroppen fikk bena til å dirre. Hun hadde sprøyten i hånden. Hun hadde ikke rukket frem i tide: Det var bare noen milliliter væske igjen i kammeret. Først da registrerte hun at kvinnen på gulvet skrek til henne, fresende, som en hevntørst villkatt. Lucinda forsøkte å samle seg om ordene til kvinnen, men det var vanskelig. Nelson snakket også. Og duren fra pumpehuset satt igjen i hodet.

– Slipp henne løs, sa Nelson.

Lucinda hadde ingen planer om å slippe henne løs. Tvert imot. Hun bøyde seg og plasserte et kne på kvinnens nakke for å holde henne nede.

– Jeg har grunn til å tro at du har blitt utsatt for et drapsforsøk, sa Lucinda til Nelson. – Nå burde faren være over. Hvis vi finner ut hva hun har gitt deg.

Nelson så om mulig enda mer forbannet ut. Ansiktet hans var dyprødt, og hadde den samme pompøst selvhøytidelige minen som han hadde hatt da han leste opp dommen hennes.

– Slipp henne nå!

– Jeg tror vi bør vente til politiet kommer, sa Lucinda.

– Det er min kjæreste! tordnet Nelson på den avslepne nordfjord-dialekten hun husket så altfor godt.

Lucinda holdt opp sprøyten for ham.

– Hva med denne?

– Det er en vaksine!

Lucinda fjernet kneet fra nakken til kvinnen. Frigjorde henne fra trøyen.

– Går det bra med deg, Mari? spurte Nelson. Stemmen hans dirret stadig.

Lucinda hjalp Mari på bena. Hun var yngre enn ham. Kanskje ti år. Hun hadde et uvennlig ansikt. Lucinda hadde aldri kjent noen som het Mari, men hadde likevel forestilt seg at en Mari skulle være hyggeligere. Gjerne fra distriktene. Kanskje til og med fra Gudbrandsdalen. Denne Mari snakket vestkantdialekt. Hun var sikkert fra nabolaget. Hun hadde vokst opp her. Og hadde rukket å bli noen og førti og endt opp som kjæresten til Inge Nelson, dommer ved Oslo tingrett. Han var en kontroversiell dommer. Kjent for å ha lite empati med dem han fikk fremstilt. I enhver sak han dømte, ville han ta hensyn til det systemet han representerte: Ikke den dømmende statsmakt, men statsmakten som helhet, i alle sine avskygninger. Nelson var ikke den lille manns forsvarer. Nelson var Leviatan. Han var tingrettsdommeren fra Orwells 1984. Kun én ting elsket han høyere enn sitt embete: Straffen.

– Ring politiet, sa Nelson fra sengen ved vinduet. Så fikk han et hosteanfall.

– Jeg skal gå, sa Lucinda og trakk seg mot døren.

Nelson satte seg opp. De bleke leggene stakk frem fra pysjen. Han så forskrekket ut, kavet med armene. Lucinda fikk glimt av en bandasje på øvre høyre side av magen. Han var blek nå. Han fikk ikke puste. Leppene hans ble blå. Han strakte hendene mot Mari. Hun skyndte seg bort til ham.

– Hva er det? spurte hun engstelig.

Det kom bare en gurgling til svar. Lucinda så hvordan hun la ham ned på sengen og åpnet de øverste knappene i pyjamasen. Hun lette etter pulsen hans i halsen mens hun ropte mot ham:

– Inge? Inge!?

Hun la øret mot munnen hans. Så grep hun tak i hodet, vred det bakover, lente seg frem og blåste. To blås. Så begynte hun hjertekompresjon. Rutinert.

– Ring 113! ropte hun fortvilet mot Lucinda.

Lucinda ringte mens hun så på Maris anstrengelser. Men hun så også noe annet: At det var forgjeves.

*

Daniel Strand var en liten mann. Han hadde lite hår på hodet, lite fett på kroppen, lite penger i banken og svært lite tålmodighet. Det hadde ikke alltid vært slik. Daniel hadde hatt kjærlighet i overmål. Tre vakre døtre. En omsorgsfull hustru. En trygg og engasjerende jobb. Så flyttet familien til Lørenskog, en forstad til Oslo. Det var Karen, hans kone, som hadde insistert på at de skulle flytte ut av byen. Hun var glad i natur. På Lørenskog ville de være nær naturen. Og de ville få et ordentlig rekkehus, i stedet for en altfor trang leilighet på Bislet. Disse to begrepene, natur og rekkehus, fylte snart så mye plass i familiens kollektive bevissthet, at Daniel ikke så noen annen utvei enn å gi etter, til tross for at han kom til å bruke halvannen time ekstra hver dag på å reise til arbeidet i Forskningsparken ved universitetet i Oslo. Daniel Strand forsket på molekylærbiologi. Han arbeidet med forandringer i cellers sammensetning etter stråling. Daniel hadde hatt et lidenskapelig forhold til sitt arbeid. Men det hjalp ikke. Skulle han reddet familien den dagen hans kone kom hjem fra sopptur i Losby-skogen, måtte han ha vært mykolog i stedet. Da hadde han advart dem mot Cortinarius rubellus – naturens giftigste vekst. Karen var glad i å lage mat. Hun hadde vokst opp med foreldre som plukket sopp hver høst. Hun visste hvordan traktkantarell så ut. Likevel hadde det havnet giftslørsopp i kurven denne skjebnedagen 30. juli. Kanskje var det et par ivrige barnehender. En liten giftslørsopp som havner sammen med hundre ufarlige sopper, kan få dramatiske konsekvenser. Slik ble det for Daniels familie. Jentene var sultne og Karen hadde lovet dem at de skulle få smake på soppen de selv hadde plukket. Så den ble stekt og servert, og alle spiste av den. Alle bortsett fra Daniel, som dro tilbake på jobb for å få ferdig en artikkel, og Karoline, minstejenta på halvannet, som selv bestemte hva hun skulle spise, og det var i alle fall ikke sopp.

Så skjedde det ingenting. Før tre dager senere. På skolen hadde eldstejenta Silje klaget over vondt i ryggen. Og Karen hadde vært litt utilpass og gått hjem tidlig fra jobb. Men etter middag virket det som at alle var rimelig friske. Daniel sa godnatt og dro tilbake på jobb i sin seks år gamle Skoda Fabia stasjonsvogn. Underveis på motorveien ringte Karen ham. Hun snakket usammenhengende. Det var ikke mer enn en halvtime siden Daniel hadde kjørt fra rekkehuset i Pæresvingen 4d. På den tiden hadde hun begynt å spy. Og det var ikke bare henne. Silje og Emma var også blitt dårlige. Daniel snudde ved første avkjørsel. Han gruet seg til en runde omgangssyke. Trøsten var at det pleide å gå fort over. Men da han kom tilbake til huset var alle tre bevisstløse. De lå på sofaen i stuen. Karoline sto fornøyd og skrudde av og på lampetten ved siden av TVen mens de viste blodige bilder fra Midtøsten. Daniel ringte 113. Det nyåpnede sykehuset på Ahus lå bare noen kilometer unna. Likevel brukte ambulansen lang tid. Daniel satt på sofaen i femten minutter med Karoline på fanget. Han flyttet hendene mellom Karen og de to jentene for å sjekke om de pustet og hadde puls. Det hadde de, men svakt. Stemmen på andre siden av røret, trolig fra ambulansesentralen, forklarte ham hva han skulle gjøre. Daniel forsto ikke ordene. Men han visste hvordan han skulle ta pulsen med to fingre mot halsen. Så han fortsatte med det helt til ambulansepersonellet kom inn i stuen. De hadde ikke tatt av seg skoene. Daniel husket at han var bekymret for sølen de tråkket utover gulvteppet.

– Nyrene deres kommer ikke til å fungere igjen, sa seksjonsoverlegen ved Ahus i konferansen med Daniel. – De er ødelagt for alltid. Pasientene er avhengig av regelmessig dialyse eller nyretransplantasjon.

Nøkternt, usentimentalt annonserte han at Daniels familieliv aldri kom til å bli det samme igjen. Tiden på Ahus var stadig uklar for ham, som om hjernen med vilje hadde visket ut detaljene. Eldstejenta Silje husket ikke engang den dagen de kom på sykehuset. Det tok ni uker før Karen og jentene var friske nok til å reise hjem.

Nå, nesten fire måneder senere, var det inntruffet en slags normalitet. Jentene var hjemme det meste av tiden. Daniel hadde tatt opp lån og kjøpt tre kinesiskproduserte dialysemaskiner. De renset blodet hjemme selv, gjennom et innoperert kateter i magen. Hver femte time måtte de rigge opp utstyret og skifte rensevæske i buken. Hele tiden gikk de med to liter rensevæske i magen, som skulle gjøre den jobben nyrene ikke lenger gjorde.

Hverken Silje eller Emma hadde vært friske én dag siden 2. august. Det fantes sjeldne lyspunkter, men på det verste kunne en av dem spy sammenhengende hele dagen. Kona Karen fikk en ny nyre av søsteren sin i oktober. Mellomste Emma fikk akutt betennelse rundt kateteret i magen og måtte innlegges på Rikshospitalet. Silje og Emma sto i transplantasjonskø for å få nyrer. Emma måtte også ha ny bukspyttkjertel. Veskene deres var alltid pakket, i tilfelle en passende organdonor skulle dø.

Kona Karen kunne ikke gå ute blant folk, immunforsvaret var svekket. Den friske minstejenta Karoline måtte ha sitt eget rom, og det var bare Daniel som kunne håndtere henne. De bodde sammen i kjellerstuen. Karoline gikk i barnehagen, og det var ingen grenser for hva hun fikk med seg hjem av bakterier og virus. Alarmen gikk da det brøt ut vannkopper i Karolines barnehage. Vannkopper kan være dødelig for en nyretransplantert. I den perioden måtte Karen bo hos søsteren sin.

Daniel Strand var sint på sin kone. Om nettene kunne han stå ved sengen hennes, hypnotisert av det røde lyset i på-knappen til dialysemaskinen. Hvor enkelt det hadde vært. Men Daniel Strand var en fornuftig mann. Selv det lille bidraget Karen utgjorde i husholdningen var bedre enn ingenting. Barna trengte en mor, om hun var aldri så redusert.

Det fantes private klinikker andre steder. Man skulle ikke lenger enn til Tyskland. Så lenge man kunne betale. Det kunne ikke Daniel Strand. Ikke på den lønnen han fikk ved Senter for cellebiologi. Og ikke for de sparsomme forsikrings- og sykepengene familien fikk utbetalt. Selv ikke om han solgte rekkehuset i Pæresvingen 4d ville han ha råd til å utstyre Silje og Emma med nye organer. Barn er sendt til verden for å lære sine foreldre om livet. Daniel Strand hadde lært. Han hadde forstått at når ulykke rammer, var det pengene som avgjorde. De bestemte om du greide å redde deg ut av sumpen eller om du ble sugd ned når din kone tar barna på sopptur. Og resultatet av Daniel Strands lærdom var en ekstrajobb. For å beskytte Karen, fikk hun munnbind og gummihansker så hun kunne stelle Karoline om kveldene. De to store fikk hvert sitt TV-apparat med fjernkontroll og 99 kanaler. Når kollegene på senteret støttet ham medfølende fordi de trodde han hadde hatt nok en uke med våkenetter, var det fordi han hadde vært på ekstrajobb hele natten. Han var sliten, men tilfreds. Han gjorde noe med livssituasjonen sin. Og iblant var det rolige perioder. Da la han selv Karoline og satt oppe og spilte med jentene etter å ha gitt dem kveldsmat. Kveldene med barna holdt ham forankret, så han ikke mistet målet av syne. Han hegnet om disse kveldene. Derfor var det med stor motvilje han svarte i telefonen denne kvelden. Han så hvem som ringte. Likevel svarte han vennlig, nysgjerrig, som om han ikke hadde noen anelse om hvem som var i andre enden.

– Det har oppstått en situasjon her, sa stemmen. Kom til kontoret så fort du kan.

Daniel rakk ikke å svare før den andre hadde lagt på. Det gjorde ingenting. Han sa fra til Karen, ga jentene en nattaklem, gikk ut og startet bilen. Han skulle løse også dette, hva det nå var. Den lille mannen Daniel Strand var i ferd med å bli stor.

*

Lucinda ventet hos Nelson til ambulansepersonellet ankom. Mari var i et slags utagerende sjokk. Hun hadde kjeftet på Lucinda i ti minutter uten å bevege seg fra Nelsons side. Ambulansefolkene ga henne noe beroligende. Lucinda så hvordan de pakket sammen liket. To polititjenestemenn dukket opp. Hun oppga falskt navn og nummer. Personalia til en informant hun visste ikke hadde anmerkninger i operasjonssentralens datasystem. Hun fortalte at hun hadde gått tur i nabolaget, da hun hadde fått øye på Mari gjennom vinduet, i gang med hjerte- og lungeredning. Hun hadde løpt inn og tilbudt seg å hjelpe, hadde ringt etter ambulanse og forsøkt å roe kvinnen da hun skjønte hvor det bar med mannen.

– Går du alltid tur i det antrekket? nikket den ene politimannen mot skjørtet hennes.

– Rett fra begravelse, svarte Lucinda. – Trengte å lufte hodet.

Politifolkene lot henne gå. Hun forlot huset og satte seg i Passaten. Idet hun vred om tenningen, ble hun oppmerksom på en mørk SUV som sto parkert lenger bort i gaten. Hun fikk følelsen av at det var noen i bilen, til tross for at hun ikke kunne se inn gjennom de mørke vinduene. Hun passerte bilen rolig og fulgte den i speilet. Akkurat da hun var i ferd med å miste den av syne, satte den seg i bevegelse. Det brå dødsfallet, og nå denne bilen. Hun begynte å skjelve på hendene. Ved Gaustad kjørte hun med vilje to runder i rundkjøringen. Den mørke SUVen, en Chevrolet, ventet tålmodig ved innfarten til hun hadde bestemt seg. Det var ingen tvil. Hun gjorde ikke flere forsøk på å riste bilen av seg. De sendte en advarsel. Men de kunne ikke vite hvem hun var. Passaten hun kjørte var registrert på Leif Sørensen, lensmannen i Midt-Gudbrandsdalen.

Noen kvartaler unna leiligheten sin stoppet hun. Chevroleten sto avventende ved krysset, noen hundre meter bak henne. Hun gikk ut, lot som ingenting og fortsatte inn i portrommet på en bygård vis-à-vis. Der lirket hun opp gitterporten inn til bakgården, klatret over tre gjerder, tok av seg jakken og fortsatte sikksakk gjennom kompleksene til hun var helt sikker på at ingen fulgte henne. Likevel var hun ikke beroliget. Hun hadde vært uoppmerksom utenfor huset til Nelson. Hun hadde ikke fått med seg bilen til Mari før det var for sent, og hun hadde først fått øye på SUVen da hun kom ut igjen. Dermed var det umulig for henne å vite når de hadde ankommet, om de hadde plukket opp ambulansekallet over sambandet, eller om de allerede hadde vært på plass før Lucinda hadde kontaktet sentralen. Det kunne være hvem som helst, overvåkingstjenesten, private aktører eller journalister. Kanskje noen Nelson hadde dømt, i ferd med å planlegge en hevn. Den uretten Nelson hadde begått i sin iver etter å straffe, måtte de levende nå ordne opp i.

Til slutt sto hun i halvmørket utenfor sin egen leilighet i Eiriks gate. Hun låste seg inn, og kjente lukten av seg selv som en fremmed person. Etter oppholdet på Bredtveit fengsel burde det ha vært en lettelse å komme hjem. Men Lucinda kjente seg ikke som hjemme. Tingene hennes føltes fremmede. Klærne i skapet virket som om de var kjøpt på bruktmarked. Kjøleskapet var tomt. Postkassen full av reklame. Nettforbindelsen var nede og radiatoren hadde sprunget lekk: Parketten var sprukket opp der den mørke flekken hadde spredd seg utover. Det ville kreve noe av henne dersom hun skulle trives her når soningen var slutt. Planen hadde vært å reise tilbake til Bredtveit i kveld, men av en eller annen grunn hadde hun ikke gjort det.

Før eller siden kom Nelsons kjæreste til å fortelle at dommeren hadde kjent igjen Lucinda, men akkurat nå orket hun ikke å bli blandet inn i en masse unødvendige detaljer. Det viktigste var at Lucinda hadde hatt rett. Dokumentet hun hadde fått var en henrettelsesliste. Nelsons navn sto øverst, med dato og klokkeslett. Hun tok den frem, gikk gjennom den en gang til. Det neste punktet på listen var uleselig, både navn og tidspunkt. Hun trengte å konsentrere seg for å komme videre. Det var vanskelig. Ubehaget ved å bli forfulgt satt i henne. Derfor hadde hun ikke tent lys i leiligheten ennå. Hun satt i mørket. Gatelyset strakte seg inn i leiligheten, grelt og hardt.

Lucinda famlet seg frem til en tom isboks i skapet under vasken. Hun satte den der dryppet fra radiatoren traff gulvet. Tørket over resten med en klut. Det burde holde en stund. Ute på gaten var det ikke tegn til at hun ble overvåket. Ingen av de parkerte bilene vekket mistanke. Lucinda kikket over fasadene. Fra vindu til vindu. Ingenting. Folk levde sine liv. Det flakket blått fra TV-apparater. Noen hadde lampetter tent i vinduet. Lucinda så langs takene etter menneskelignende profiler. Nei, nå får du skjerpe deg. De ligger ikke på taket med skarpskytterrifler. Den eneste måten å få angsten under kontroll på, var ved å samle seg om en oppgave. Og oppgaven var åpenbar: Listen. Hun kunne overlate den til noen i Kripos, reise tilbake til Bredtveit og aldri mer vie den en tanke. Skulle Lucinda ha hjelp fra sin tidligere arbeidsplass, måtte hun gå via Jon. Eks-kollega og det nærmeste Lucinda kom en venn. Hun fant frem nummeret hans. Mobilen gikk rett i svarer. Hun ringte hjemmetelefonen hans. Ikke svar. Så prøvde hun direktenummeret på Kripos, og ble satt over til sentralbordet: Jon var ikke på jobb i kveld. Hun prøvde mobilen hans enda en gang, uten hell. Den var skrudd av. Hvilket betydde at han var hos Nymoen, kjæresten. Også hun Kripos-ansatt, taktisk etterforskning. Men ikke en venn.

Hun kokte et måltid nudler i mørket. Ble distrahert av stemmer nede på gaten. En gruppe unge menn i hetter og caps. En krangel. En av dem ble dyttet overende. En annen løp av gårde. Hun ble stående og se etter ham. Vannet kokte over. Søl på platen. Maten smakte gammel papp. Sto det noen i mørket under trærne der borte? En skygge, ja. Men et menneske? Lucinda trakk seg unna vinduet. Listen. Fokusér. Hun slo et nummer. Stemmen i andre enden var fjern, grøtete.

– Det passer litt dårlig akkurat nå, sa stemmen.

– Fikk du filen jeg sendte deg? spurte Lucinda.

– Jeg har blitt syk, sa stemmen.

– Ta en smertestillende, sa Lucinda.

– Jeg er virkelig dårlig, Lucinda, kan vi snakkes en annen gang?

Kim var ekstremt datakyndig, nærmest virtuos. Men han hadde også en regressiv side: Han var en underperformer – en som ikke klarte å bruke evnene sine ordentlig. Hun visste at han ville blomstre med de rette stimuliene. Han trengte utfordringer for å holde seg unna depresjonen.

– Første navn på listen har allerede dødd, sa hun.

– Nelson? Når skjedde det?

– Så du har sett på den?

– Si at du bløffer, han er ikke død. Det er noe du sier for å få meg i gang.

– Han døde nå i ettermiddag. Mellom hendene mine.

– Shit.

– Ta en Paracet og knekk krypteringen!

– Jeg skulle ha gjort som Berit sa og fått den influensavaksinen.

– Vel, det er for sent nå, Kim.

Det ble stille i andre enden. Så kom et nærmest melodramatisk sukk.

– Greit, gi meg bildet. Hva er det du har sendt meg?

– Jeg tror det er en henrettelsesliste.

– Over prominente personer?

– Folk med posisjon og penger, så vidt jeg kan se.

– Og motivet for å skulle drepe disse folka?

– Vet ikke ennå.

– Hvorfor kan du ikke bare spørre ham du fikk den av?

– Han har gått i dekning.

– Krypteringen ser ut som standard greier, sånn som du setter opp på mailprogrammet ditt for å sikre vedleggene. Hva med terrorisme? Er ikke det en mulighet?

– Alt er mulig.

Hun forklarte ham omstendighetene rundt Nelsons død.

– Hva med kjæresten? spurte Kim. – Det var jo hun som satte sprøyten?

– Det var en vaksine.

– Influensavaksinene er forgiftet av terrorister.

– Det kan også være utpressing eller hevn. Det viktigste er å få frem nok navn til at vi kan finne et mønster.

– Avhør kjæresten hans. Hun vet om Nelson hadde rotet seg bort i noe. Mer enn vanlig, mener jeg.

– Jeg skal snakke med henne. Når hun har kommet seg litt.

– Så mens jeg knokler i vei på en liste du selvfølgelig nekter å gi politiet, hva skal du gjøre?

– Nelson var sengeliggende. Og hadde en bandasje på magen. Det kan være tilfeldig. Men det kan også være et spor. Enn så lenge er det min teori.

– Hva er din teori?

– At henrettelsen har noe med Nelsons sykdom å gjøre.

– En meget velformulert teori, sa Kim ironisk. – Jeg må gå.

Han la på. Det ble stille i leiligheten. Lucinda forsøkte å unngå å stirre for mye ut på gaten. Hun gikk fra rom til rom, lot som hun ryddet uten at det var noe å rydde, tok ut listen og studerte den i skinnet fra gatelampen. Stakk listen tilbake, gikk en tur på toalettet. Redde opp sengen, kledde av seg, la seg nedpå. Sto opp igjen, tok på seg klærne. Herregud, klokken var ikke ti engang. Hun fant frem en lommelykt fra den nederste skuffen i gangen. Tok med seg listen og en kalender og gikk inn på badet. Lukket døren bak seg, satte seg i badekaret og trakk for dusjforhenget. Forhåpentligvis ville ingen kunne se lyset på denne måten. Så begynte hun systematisk å gå gjennom listen med kalenderen i hånden.

*

Ved Hammersborg torg, midt i Oslo, i en liten stikkvei så ubetydelig at den ikke har fått noe navn, ligger en kinarestaurant. Den har ligget der noen år, men er vanskelig å få øye på når man passerer ute på gaten. Til tross for den unnselige plasseringen, er det alltid gjester ved bordene. Kanskje fordi innehaveren gir rabatt til studentene som bor i det store komplekset i Hausmanns gate. Eller fordi han har kommet på godfot med arkitektene i kontorene ved siden av Jakobkirken. Eller ganske enkelt fordi maten han lager er god. Kinamaten til Mr. Huei er så god at det er vanskelig å mistenke restauranten for å brukes til hvitvasking av penger. Ikke alle kinarestauranter er storefronts. Og ikke alle kinarestauranter har papirløse innvandrere i oppvasken. Men det har Huei. Det var Akif helt sikker på. Av en enkel grunn: Han sto i oppvasken til Huei hver eneste dag. Uten så mye som en post-it å vise for seg.

Akif var ny i denne verden av stillhet og kulde. Oppvasken til Mr. Huei foregikk i den klamme kjelleren under restauranten. Det var lavt under taket og ventilasjonen var dårlig. Etter bare noen minutter med maskinen i gang var vegger og tak dekket av et fuktlag. Tallerkener og bestikk kom i store stabler med kjøkkenheisen. Det stoppet aldri. Akif hadde en teknikk. Den hadde han brukt helt siden han gikk gjennom fjellene til Tyrkia og senere under reisen videre. Han tenkte på eplehagen ved siden av huset der han vokste opp. Familien som eide hagen lot dem leke i den. I Akifs hukommelse sto eplehagen alltid i blomst. Eplene var sure når de modnet, til tross for at hjembyen hans var kjent for godt jordsmonn og god frukt. Denne eplehagen lå litt utenfor byen, ved et veikryss, der lastebilene durte forbi og virvlet opp støv som la seg på kartene slik at solen ikke fikk tak. De spiste sjelden av de sure eplene. Kanskje var det derfor eplehagen alltid blomstret i Akifs minne. Lillebroren hans fantes der, i ferd med å klage over noe. Akifs lillebror var den skarpeste av søsknene. Det var derfor han klaget. Selv hadde Akif det bra. Tre dager i uken var det skole. Da gikk han med lillebroren den snaue timen inn til byen. Noen ganger fikk de sitte på et lasteplan. Og når de kom tilbake, kunne de leke i eplehagen. De spilte fotball, men like mye lekte de opprørsleder. Akifs lillebror var sikkerhetsoffiseren som sto for avhørene når opprørslederen var pågrepet. Han kunne et antall avhørsteknikker. Alle førte frem. Snart hadde opprørslederen oppgitt navnet på alle i cellen sin, og henrettelsene fulgte. Akifs lillebror var effektiv. Han hadde en fremtid. Derfor var han en av de første i byen deres som ble drept da folk fra sikkerhetstjenesten begynte å skyte fra hustakene. Da var han seksten år gammel. Det var Akif som måtte hente ham. Fikk fraktet ham hjem på et lasteplan. Han så voksen ut i den lånte skjorten han hadde hatt på seg. En partisekretær for et fallent parti. En opprørsleder uten stemme.

Akif hostet i den rå, fuktige luften. I morgen skulle han få sin første lønn av Mr. Huei. Det var starten på et nytt liv. Han bodde i Norge. Snart ville han ha penger. Ikke mye, men nok til å plante de første metaforiske epletrærne, han visste nøyaktig hva det skulle være. Fra kjelleren til Mr. Huei kunne det bare gå én vei.

*

Daniel Strand merket ubehaget med én gang han kom inn i rommet. Youssef, sjefen, var der. De kalte ham professoren. Han hadde arbeidet som professor ved universitetet i Kairo før han startet Al-Naba sammen med noen kolleger. Al-Naba var selskapet Daniel jobbet for på fritiden – og resten av døgnet, i alle fall nå, frem mot deadline. Om mindre enn en uke måtte de være ferdige. Youssef hadde blankbarbert isse, var kortvokst, men kraftig, med et par store brystmuskler over en enda større mage. Nå var han opphisset, eller agitert. Daniel hadde aldri sett ham sånn. Han var en svært intelligent, dempet og vanligvis behersket mann. Behagelig å omgåes. Selv i heftige diskusjoner var Youssef besinnet, rasjonell og holdt seg til saken. Ikke minst derfor satte Daniel stor pris på ham. Men ikke i dag. Youssef snakket dempet som han pleide, men ansiktet røpet ham. Det var i bevegelse, det nærmest fløt omkring. Som om følelsene hans, i mangel av noe annet sted å komme til uttrykk, hadde strømmet til ansiktet og nå var i ferd med å løse opp trekkene.

Første gang Daniel traff Youssef var her, i kontorlokalene som etter hvert ble oppgradert til klinikk. Det var Youssef som hadde gjennomført intervjuet. Daniel måtte gjøre rede for bosteder og arbeidsgivere, svare på om han hadde elskerinner eller andre hemmeligheter som på en eller annen måte ville gjøre ham sårbar for utpressing. Youssef hadde gjort det klart at selv om arbeidet her ikke var i konflikt med norsk lovgivning, var det greit med så lite oppmerksomhet rundt aktiviteten til Al-Naba som overhodet mulig. Man vet aldri hvordan norske medier vil reagere på denne typen fremskreden forskning, derfor holder vi en lav profil, hadde han sagt. Daniel fikk beskrevet arbeidet og var med én gang interessert. Det var mye mer omfattende og direkte enn det han kunne gjøre på forskningsparken. Og så var det betalingen. Ettersom Al-Naba var et nederlandskregistrert selskap, kunne han få utbetalt det han tjente til en konto hvor som helst. Hvor som helst for Daniel Strand var i Tyskland. Og med bonusen han ville få dersom alt var på plass innen deadline, ville han ha nok til å betale for begge jentene. Vis meg den faren som ville ha sagt nei til dette, tenkte Daniel og tok Youssef i hånden. Allerede dagen etter var de i gang med de første prøvene. En uke senere gjorde de den første kliniske testen.

Men i dag var stemningen en annen. Daniel var ikke lenger the wunderkind, som Youssef pleide å kalle ham. Noe hadde gått alvorlig galt med den første store utrullingen. Systemet de hadde bygget var ment å skulle gjøre målorganismen sterkere, mer motstandsdyktig. I stedet hadde målorganismen stengt seg ned. Dette var alltid en risiko når man arbeidet med såkalt wetware, men størrelsen på dette prosjektet gjorde det vanskelig å ha oversikt over alle faktorene. Youssef hadde gått gjennom alt i klinikken uten å finne noen avvik. Nå var han på Daniel. Hadde han noen forklaring? Det hadde Daniel ikke. Han måtte få saken foran seg, ta en rekke prøver.

– Det kan være skjulte tekniske forhold vi ikke får oversikt over gjennom de behandlingsmetodene vi har, sa Daniel. Han visste at Youssef var klar over dette. Likevel fikk han ikke bort følelsen av at Youssef klandret ham for dette.

– Jeg må ta et valg, sa Youssef. Enten satser jeg på at dette er en anomali, et avvik som vi enn så lenge ikke har noen forklaring på. I så fall fortsetter vi med prosjektet og jobber mot deadline. Ellers tar jeg dette som et tegn på at noe i designen av forsøket vårt er grunnleggende galt. Da legger vi ned arbeidet her og nå.

Ingen sa noe.

– Daniel? spurte Youssef.

– Du vet hva jeg vil si, sa Daniel.

– Si det likevel.

– Vi fortsetter, sa Daniel.

– Ikke uten en ekstraordinær innsats fra deg, sa Youssef.

– Det er ingenting som tyder på at dette er min feil. Det kan ligge hvor som helst i systemet vi har designet. Ikke minst er vertsmiljøene høyst ustabile.

– Nå gjentar du deg selv, sa Youssef kjølig. Men ansiktet hans var tilbake på plass. Rommet var på vei tilbake til å være et normalt rom på en nesten normal arbeidsplass. Daniel ringte hjem. Karen hadde lagt seg for lenge siden. Nå måtte hun ta alle tre jentene i morgen, så fikk Karoline heller være hjemme fra barnehagen. Daniel satte seg ved arbeidsbenken.

– La oss gå gjennom det én gang til, sa han og pustet tungt. Så tok han frem det første brettet med reagensglass. Borte på sofaen hadde Youssef begynt å snorke.

*

I kveld jobbet Unni Kolsås sent. Som vanlig var hun en av de siste i redaksjonen. To uker etter likfunnet var det fortsatt ingen spor, i alle fall ikke noe Kripos ville dele med pressen. Et lik, trolig en iraner, med avklippede fingre og ansiktstrekkene fjernet med syre. Han var blitt dumpet på Bygdøy, rett ved veien. Det eneste man hadde funnet, var en sammenrullet bussbillett. Det var nok til å koble ham til et asylmottak i Gudbrandsdalen. Han ble identifisert, men det gjorde bare mysteriet større. Han var muligens knyttet til en annen drapssak der oppe, en ung kvinne. Men iraneren ble raskt sjekket ut. De to sakene så ikke ut til å ha noe med hverandre å gjøre. Drapet på den unge kvinnen var nærmest et uhell. Iraneren var utsatt for profesjonelle.

Unni hadde ikke vanskelig for å innrømme at denne saken pirret henne. Hun skrev kjapt, tenkte kjapt, derfor dekket hun standardsakene raskt, og hadde god tid til å grave seg ned i de historiene hun virkelig følte noe for. Og denne syreskadde, fingerklippede iraneren hadde hun en god magefølelse for. Hun hadde anelsen av at han var begynnelsen på noe stort.

Telefonen ringte. Det var fastlinjen på plassen hennes. Klokken var over elleve. Hun hadde ingen anelse om hvem det kunne være.

– Hallo? En forkommen mannsstemme.

– Ja, Kolsås, krimdesken.

– Unni, er det deg?

– Hvem er dette?

– Unni, det er pappa.

Unni ble stille.

– Er du der, Unni? Det er pappa. Hører du meg? Jeg er ute nå. Jeg er ferdig med soningen. Alt skal bli fint igjen. Jeg vil så gjerne treffe deg!

*

Endelig ringte det i andre enden. Lucinda hadde funnet frem nummeret til Nymoen, Jons kjæreste. Lucinda kunne ikke vente lenger. Hun satt stadig i badekaret, med lommelykten tent. Lyset laget mønster på de hvite flisene. Benet hennes verket. Hun greide ikke riste av seg forestillingen om at den mørke SUVen sto ute på gaten. Ville ikke gå ut av badekaret om det så smalt en bombe i gangen. Det svarte i andre enden.

– Ja, Sissel?

– Har du Jon der?

– Hvem er dette?

– Du vet hvem det er, gi meg Jon.

– Takk bare bra, sa Sissel. – Vi har vært på kino. Nå er vi på vei hjem. Og du, hvordan står det til med deg? Går det bra med soningen?

Lucinda prøvde å svelge irritasjonen. Sissel Nymoen skulle faen ikke oppdra henne, hun skjønte vel at det hastet. Hun hørte Jons stemme i bakgrunnen, så ble telefonen gitt videre. Sissel hadde fått gjennom poenget sitt: Det var hun som var Jons nærmeste nå.

– Lucinda? sa stemmen til Jon, med den bekymrede klangen den alltid hadde når hun ringte på feil tidspunkt.

– Er du inne på maskinen? spurte Lucinda.

– Jeg er midt i byen, sa Jon.

– Har du hørt noe om drapet på Inge Nelson?

– Tingrettsdommeren? Er han drept?

– Jeg trenger all infoen du har på ham i systemet. Særlig om helsetilstanden hans.

– Vent litt nå, Lucinda. Nelson var mannen som dømte deg i amfetaminsaken. Hvordan vet du at han er død?

– Jeg var der!

– Du … hva?

Lucinda gikk gjennom dødsfallet. For hver setning kunne hun høre hvordan Jon akket seg i andre enden. Særlig da Lucinda fortalte at hun hadde oppgitt falske personalia til tjenestemennene.

– Men jeg skjønner ikke, sa han da hun var ferdig. – Hva gjorde du utenfor huset til Nelson?

– Jeg hadde fått et tips. Jeg var der for å redde ham.

– Et tips?

– Jeg forklarer deg alt senere. Ring meg når du har gravd opp det du kan på ham.

– På én betingelse, sa Jon. – Du drar rett til Bredtveit.

– Ikkeno problem, sa Lucinda.

Det skrapte i røret. Jon hadde gitt telefonen tilbake til Sissel.

– Lucinda?

– Ja, Nymoen.

– Jeg lagrer nummeret ditt. Neste gang du ringer kommer jeg ikke til å svare.

*

Akif dro soveposen tettere rundt seg. Han forsøkte å dempe hostene. Det trakk på loftet han delte med åtte andre menn. Han var heldig, han hadde fått tak i en sovepose. Den var riktignok tynn og han hadde ambisjoner om å få tak i et ullteppe han kunne legge over, men han hadde i alle fall én. Det hendte at Woyzeck, en polakk som arbeidet i et byggefirma, tok noen av mennene med seg ut til gjenbruksstasjonen utenfor sentrum. Der var det en container ment for ting som kunne brukes igjen. Det var selvfølgelig ikke lov å ta noe derfra. Men når vaktene var opptatt med å krangle med somaliere som ikke brydde seg om å sortere avfallet, og bare dumpe det i nærmeste container, kunne de lempe ting inn i varebilen til Woyzeck. Akif likte gjenvinning. Det var et flott prinsipp. Og skrotet her i Norge overgikk det folk hadde i finstuene hjemme.

En av de gjenstandene de hadde reddet fra gjenbruksstasjonen var en vifteovn. Den hadde de strippet kontakten av og koblet til en strømboks nede under takmønet. Den kom til å bli bra til vinteren. Akkurat nå forsvant all varmen ut gjennom glipen mellom takskjegget og veggen, der man kunne se rett ut gjennom gitteret som hindret insektene i å komme inn. Akifs plan var å få tak i noe isolasjon eller bygningsmaterialer for å tette glipen. Den løp langs hele loftet, så det ville ta tid. Men Akif klaget ikke. Han var heldig. Han hadde tak over hodet. Et par av mennene her snakket arabisk, så de kunne forstå hverandre. Mr. Huei snakket engelsk. Akif hadde ikke lært noe engelsk på skolen, så han kunne like gjerne ha lært seg norsk med én gang. Men slik var det ikke. Engelsk skulle det bli. Akif hadde funnet noen engelske ukeblader i containeren. Ett het Wallpaper. Akif visste ikke hva wallpaper betydde, men han var fast bestemt på å finne ut av det. Han kom til å snakke engelsk bedre enn alle her.

Han snudde seg over på andre siden. Det klødde i halsen. Det var vanskelig å sove. Høstvinden hadde satt inn for fullt, og plassen til Akif virket særskilt utsatt. Som barn hadde han likt å sove på taket av huset der han bodde. Med vinden kom luktene fra byen, av mat, krydder, eksos. Av liv. Selv eplehagen kunne han lukte der oppe på taket. Men vinden her luktet ingenting. Ikke en gang eksosen luktet i Norge. Han bukserte seg ut av soveposen. Trakk på seg skoene og listet seg ut mot trappegangen. Mange av mennene her skulle svært tidlig opp, så lyset ble slukket klokken ti. Men i trappen brant det alltid lys. Akif syntes det var merkelig, men det var også praktisk. Han hadde fått låne sysettet til en av de andre. Nå begynte han arbeidet med å sy fast en stoffbit han hadde kommet over til innsiden av foret på jakken. Enn så lenge gikk den ikke å lukke, men fant han en glidelås, skulle den på plass den også. I morgen var det lønningsdag hos Mr. Huei. Da skulle lommen være klar til det første innskuddet. Akifs personlige banksafe, nederst i ryggforet der ingen ville lete. Hver lønningsdag skulle det bli mer og mer, helt til den dagen hvor han har samlet nok til å kjøpe seg papirer. Den dagen skulle han bli en lovlig innbygger av Norge. En statsborger. Det var ikke vanskelig å få tak i en ekte identitet. Akif hadde hørt en pris. Femti tusen kroner. Det ville ta litt tid, han hadde ikke regnet på hvor mange måneder, men han skulle komme dit. Han begynte ikke i oppvasken hos Huei før klokken tolv på dagene, så han hadde mulighet til å ta en morgenjobb også. Det var snakk om at det var arbeid å få i en grønnsakshall utenfor byen fra klokken fire om morgenen. I tillegg kunne man få noen med papirer til å registrere seg som morgenbud for avisen. Mot en prosentandel av inntekten fikk man ruten. Det var litt kranglete med styringen av abonnentene. Akif hadde sett hvordan man hadde små adresselapper som man satte inn i et hefte. Men han var overbevist om at han skulle finne ut av det dersom han fikk sjansen til å ta en morgenrute. Det ville bli perfekt. Lommen på ryggen kom til å fylle seg dobbelt så raskt. Akif hadde en fremtid. En fremtid med papirer. En fremtid der det fantes en madrass skjermet fra trekken.

*

Lucinda rev telefonen opp av lommen og svarte med hvesende stemme. Det siste hun trengte nå, var at noen hørte hvor hun var. Det var Jon som ringte. Han hadde sjekket politiets operative system, og funnet ut status på den døde dommeren. Nymoen hadde lagt seg, så de hvisket i telefonen begge to, som hemmelig elskende.

– Dødsfallet er notert som mistenkelig, fortalte Jon.

– Det betyr at han ligger på rettspatologisk. Fikk du tak i noe på helseprofilen hans?

– Ikke noe i systemet. Hva er sporet?

– Han var sengeliggende da han fikk en influensavaksine. Eller i alle fall det kjæresten hans påsto var en influensavaksine. Obduksjonen bør gi noen gode spor, men det hadde vært veldig bra å få vite hvorfor han lå i sengen. Jeg syntes jeg så en bandasje på den ene siden av magen hans, men det kan være alt fra en fjernet føflekk til brokkinngrep.

– Systemet vårt har også interessant informasjon om en annen person, sa Jon.

Lucinda kunne høre hvordan han klikket seg gjennom loggen.

– Sikkert, sa Lucinda, og åpnet en arkivskuff.

– En viss Lucinda Mørk er notert som fraværende fra soning etter at permisjonen hennes gikk ut i ettermiddag.

– Sånt skjer.

– Vi hadde en avtale! sa Jon. – Jeg kunne selvfølgelig spart meg den avtalen, fordi du uansett bare følger de reglene som passer deg. Det som gjør meg så trist, er at når du er i den modusen, glemmer du hvilke konsekvenser det får. Og da går det på trynet.

– Jon, jeg er glad i deg også, men dette er viktig.

– Det er alltid viktig.

– Jeg kunne ha reddet Nelson hvis jeg hadde vært der tidligere. Neste gang rekker vi det.

– Hva da neste gang?

– Jeg må legge på nå. Jeg forklarer i morgen.

– Lucinda, vent. Kan du ikke bare gå til Kripos med det du vet?

– Jeg snakker med deg nå. Du er Kripos.

– Du vet hva jeg mener.

– Snart, Jon.

Hun avsluttet samtalen for å få begge hendene fri. Hun sto i mørket på forværelset til et legekontor. Hun hadde hjulpet seg selv inn. Arkivskapene her ute hadde bare gamle journaler. De nyeste var fem år gamle. Det betydde at hun måtte inn på datasystemet. Hun gikk inn på et av legekontorene og startet maskinen. Trakk for persiennene så ikke skinnet fra skjermen skulle ses fra gaten. Takket være nettstedet norge.no var det ikke lenger vanskelig å finne frem til folks fastlege. Litt skal man ha igjen for å omgåes Kim Sørensen, Gudbrandsdalens mest begavede nerd.

Maskinen ba om passordet. Lucinda snudde tastaturet. Ingenting. Med andre ord et fastlegekontor som tok datasikkerheten alvorlig. Hun åpnet den øverste skuffen. Flyttet på plastboksen der pennene og bindersene lå. Og der, limt til bunnen av skuffen var en post-it med noe som lignet umiskjennelig på et passord. Pasientbasen. Søk på etternavn. Ikke så mange her som het Nelson, der var Inge. Flere konsultasjoner det siste halve året. Først en henvisning til medisinsk ekspert for undersøkelse av mulig leversykdom. Deretter, en måned senere, henvisning til privatklinikk for transplantasjon. Nelson skulle få ny lever. Høyst sannsynlig var det arret etter transplantasjonen bandasjen skjulte. Det var derfor han lå hjemme – for å komme seg etter inngrepet og gi kroppen ro til å akseptere det nye organet. Lucinda bladde opp og ned i loggføringen. Som regel pleier de å skrive i henvisningen hvilken klinikk pasienten skal til, men her sto det ingenting. Telefonen hennes ringte igjen. Hun rakk å se at nummeret var ukjent før hun trykket anropet bort. Ukjente nummer så sent på kvelden. Hun hadde trosset instinktene og sneket seg ut av leiligheten. Hun hadde tøyd flaksen. Det var på tide å komme seg ut herfra.

*

Pannen til Karoline var varm. Hun hadde satt seg opp og klynket da Daniel listet seg inn for å legge seg. Han ga henne vann, smokken og insisterte på at hodet skulle tilbake på puten. – Nå er det natten, nå skal du sove, sa han. Det siste de trengte nå, var influensa i familien. Med tre dialysemaskiner oppe, og Daniel som jobbet halve natten for å rekke deadline, måtte ingen bli syke. Han holdt hånden til Karoline til han var sikker på at hun hadde sovnet igjen, så forsøkte han å legge seg nedpå. Kroppen hans dirret, uten at han visste hvorfor. Detaljene fra nattens arbeid surret gjennom hodet. Om tre timer var det morgen. Karoline skulle ha mat og leveres i barnehagen. Han måtte sove. Han forsøkte å finne noe godt å tenke på, et tilfluktssted, en fantasi som var behagelig nok til at han kunne finne roen. Men sinnet bare kvernet rundt de samme tingene, arbeidet, dialysemaskinene, forholdet til Karen, feberen til minstejenta. Det var så skjørt, så skjørt. Han sto opp. Kippet på seg tøflene. Tuslet opp trappene fra kjellerstuen og opp til soveromsfløyen i andre etasje. Rommet til jentene var opplyst av et spøkelsesaktig skjær. Surklingen fra dialysemaskinene gikk som mekaniske åndedrett. Han spritet av hendene og tok på munnbind ved den lille rensestasjonen de hadde etablert i gangen. Så gikk han inn gjennom plastforhenget. Ble stående og se fra seng til seng, de sovende jentene, halvt uvirkelige, som om de var i ferd med å gro sammen med maskinene. Som om de to pikebarna, ti og syv år gamle, var redusert til marionetter og at åndedrettene deres ikke var annet enn et sinnrikt mekanisk bedrag, iscenesatt av maskinene for å sikre sin egen overlevelse. Daniel satte seg mellom sengene, plukket opp én pikehånd i hver av sine, kjente varmen deres, lukket øynene og forsøkte å forestille seg denne søvnen, forsøkte å forestille seg hvordan det var å drømme når blodet gikk gjennom et filter utenfor kroppen. Men alt han greide å kjenne var raseriet. Mot slumset og urettferdigheten. Mot Karen. Han lukket opp øynene. Så på de sovende barna. Forsøkte å stenge maskinene ute. Sånn. Der var de. Begge to. Som om ingenting hadde skjedd. Som om det siste halve årets hendelser ikke fantes. Nå var det bra. Nå kunne han sove. Nede fra kjellerstuen hørte han at Karoline hadde våknet igjen.

*

Lucinda holdt på å sovne. Nelsons livløse kropp, det forvridde ansiktet til Mari, de anonyme forfølgerne. Strømmen fra dagen blandet seg med fantasibilder. Det var godt å slippe taket. Men ut av døsen dukket en tanke opp, tydelig nok til å rive henne opp fra søvnen. Hun strakte seg etter lommelykten, tente den under dyna og lette seg frem til det siste punktet på listen. sto det. Hun hadde festet seg ved navnet første gang hun leste gjennom. I timene som hadde gått var det blitt klarere og klarere for henne hvorfor: Hun kjente personen godt: Anne Kristine Vik, leder av Vold- og sedelighetsseksjonen i Oslo politidistrikt. Og Lucindas tidligere sjef.