Elisabeth Hammer

5

Maria av Svaneberg

Tapt fremtid

Elisabeth Hammer

5

Maria av Svaneberg

Tapt fremtid

Personer:

Svaneberg gods:

Maria Liene (19 år), seriens hovedperson

Amanda Liene, Marias storesøster

Eilert Liene, den avdøde faren til Maria, Amanda og Knud

Margrethe Liene, mor til Maria og Amanda

Knud Liene, godsherre på Svaneberg gods, og halvbror av Maria og Amanda

Sigrid Liene, gift med Knud

Berthe Liene, Knud og Sigrids datter, Marias niese

Birk Liene, Knud og Sigrids sønn, Marias nevø

Stefan og Marte Grøne, kusk og kokke på Svaneberg gods

Mathias Grøne, Marias barndomsvenn

Birk og Iver Grøne, Mathias’ lillebrødre

Tenviken by:

Karl Lattmann, byens prest

Herr Vesterøy, pensjonert major og venn av Marias far

Sven Holmegren, fogd

Ingelil Holmegren, fogdens kone

Selma Holmegren, fogdens datter

Andre:

Philip Landegaard, godsherre av Sortskog gods

Sofie, Philips datter

Karen Haraldsmo, Marias bestevenninne

Ernst Taulor, enkemann fra Fredrikshald

Peder, lovløs

John Edelberg, Amandas ektefelle

Edith Edelberg, Johns mor

Gert Hanseth, John Edelbergs venn

Åse Gyldensten, enkefrue fra Bratsberg, forlovet med Philip Landegaard

Slik sluttet forrige bok:

John gikk rundt i rommet og blåste ut alle lysene, og snart stod han igjen med kun en femarmet lysestake i hånden. Lyset blafret rødoransje mot ansiktet hans, og la skremmende skygger i rommet. – En, to og … Han blåste ut lysene.

En stund stod alle i ro, før noen begynte å bevege seg. Lyden av subbende føtter og gnissende stoff ble avbrutt av dumpe lyder etter som gjestene traff møbler på sin forsiktige vandring rundt i rommet.

Maria forsøkte å se, men det var mørkt, i beste fall så hun bare omriss av skikkelser, men det var umulig å kjenne noen igjen. Noen fniste, og en annen trakk pusten skjelvende.

Maria grøsset da hun mente å høre en lyd som av velurgardiner som ble trukket til side. Lette noen etter kortsverdene? Hun tok et skritt i retning av forhenget, men stanset da hun brått følte at noen kom opp rett ved siden av henne. Varmen fra en kropp strålte mot venstre side av ryggen, og hun gispet av overraskelse da hun kjente noe kaldt som ble strøket mot halsen. I samme øyeblikk som hun løftet hendene for å skyve gjenstanden bort, forstod hun at hun igjen var alene. Varmen hun kort tid før hadde kjent, var forsvunnet, men halsen føltes fortsatt kald da hun la hånden mot. Hadde noen funnet sverdene og forsøkt å skade henne? Hun kjente at hun ble redd, før hun i tankene skjente på seg selv. Det var bare mørket som hadde skremt henne! Den kjølige berøringen kunne like gjerne være fra en kald hånd eller et smykke. Både fru Krogh og Susanne Drecker bar armbånd som ville føles kalde om de ble strøket mot huden. Likevel søkte hun med hånden over lommen der nøkkelen til skuffen lå og kjente til sin tilfredshet at den fortsatt var der.

Brått hørte hun en mann som skrek. Lyden kom helt uventet, og hårene reiste seg på kroppen. Den hjerteskjærende lyden lød altfor naturlig, som en person i nød, før skriket døde ut og ble avløst av lyden av knær som traff gulvet og et tungt dump idet kroppen fulgte etter. Deretter ble det på nytt helt stille.

Ventetiden det tok fra skriket døde ut og til hun hørte fyrstikken som ble tent, gjorde Maria iskald. En etter en tente John de fem lysene i lysestaken han holdt i hånden, og lyset grep om seg og fordrev skyggene.

Hun hørte Selma Holmegren skrike før hun selv oppdaget det, men da øynene hennes fant veien ned til gulvet, stivnet hun av skrekk. Det var Karls skikkelse som lå livløs på gulvet, og opp av ryggen hans stakk skaftet på et kortsverd.

Kapittel 1

Blåholm herregård, november 1807

Det blafret i lysene John hadde tent. Maria så de andre gjestenes bleke og alvorlige ansikter, alle vendt mot skikkelsen som lå livløs på gulvet. Selma Holmegrens skrik skingret gjennom rommet, og det var John som først reagerte.

– Men kjære Dem, frøken Holmegren, dette er bare en lek! Ro Dem ned! Han nikket til Amanda, som gikk bort til Selma Holmegren og la armen rundt den unge kvinnens skuldre. Maria så forundret på fogdens datter, selv følte hun seg fullstendig nummen.

– Nå, Maria? Skal De ikke undersøke liket? John så muntert på henne.

Maria så forvirret på ham før hun vendte blikket mot Karl. Nå så hun at han slett ikke var livløs, tvert imot vred han på seg, og han stønnet.

Hun satte seg på huk ved siden av ham og la merke til at det ikke fantes blod verken på skjorten eller på gulvet. Skaftet som tilsynelatende stakk opp av ryggen hans, var plassert mellom armen og kroppen. Det var ikke et av sverdene hun hadde ryddet unna tidligere, men skaftet på en ildrake. Karl klemte det selv på plass, og da han så at hun bøyde seg frem, smilte han skjevt til henne.

– Kunne du tenke deg å sørge for at liket blir anbrakt på en divan? Gulvet er både hardt og kjølig. Han stønnet og skar en grimase som fikk Maria til å le, delvis av lettelse, delvis av det komiske i situasjonen.

– Du er en god skuespiller, Karl Lattmann, dette var svært troverdig. Hun bøyde seg over ham og lot som om hun sjekket pulsen hans, slik hun hadde lært av Philip. – Han er fullstendig død, legg ham på divanen!

Hun vinket på Heinrich Brinck og Gert Hanseth, som kom til og hjalp Karl opp. Han sank ned på putene med et fornøyd sukk, og Maria satte seg ved siden av ham. I bakgrunnen hørte hun fortsatt Selma Holmegren som snufset.

– Nå, har du noen tanker om hvem som kan ha drept deg? Maria hvisket og bøyde seg over ham.

– En mann, eller en høy kvinne. Han hvisket tilbake.

– Og vedkommende stod rett bak deg?

– Nei … Han trakk på det. – Det var mer som om personen kom inn fra høyre side, men ildraken ble stukket inn under armen min ganske umiddelbart. Personen var aldri bak meg.

– Takk. Hun reiste seg og vendte oppmerksomheten mot de øvrige gjestene. – Da var undersøkelsene av liket avsluttet, og jeg ønsker å avhøre vitnene. Fru Krogh? Hun vinket Oline Krogh til seg og ba henne forklare hva hun hadde gjort og hvor hun hadde stått. Så gjorde hun det samme med alle de andre. Til slutt ba hun hver enkelt om en signatur på et ark. Alle gjorde som hun ba om, og da alle signaturene var på plass, rettet Maria seg i ryggen og så fornøyd på de andre gjestene.

– Jeg vet hvem som tok livet av Karl Lattmann!

Maria så lenge på hver og en av gjestene. John så ut til å more seg veldig, mens Selma Holmegren hadde sluttet å snufse og fniste i stedet opprømt. De øvrige virket nysgjerrige, med unntak av Gert Hanseth. Han studerte uinteressert neglene sine, tilbakelent mot veggen.

– Det var undersøkelsene av liket, sammen med signaturene deres, som avslørte morderen. Drapsmannen kom fra Lattmanns høyre side, men stod ikke bak ham da ildraken ble stukket inn under hans høyre arm. Dette tyder på at vår morder er venstrehendt. Plasseringen av ildraken tilsier også at vedkommende må være en mann eller en høy kvinne. Da jeg så ba dere signere, fant jeg ut at bare to personer var venstrehendte. Hun så på gjestene. – Det var Oline Krogh og Susanne Drecker. Nå vendte hun blikket mot de to kvinnene, som var svært forskjellige av høyde. – Og det er åpenbart at Susanne Drecker ikke kunne ha plassert ildraken tilstrekkelig høyt. Hun tok en kunstpause og oppdaget det lille smilet som lurte i fru Kroghs munnvik. – Jeg mener derfor at det er Oline Krogh som er Karl Lattmanns morder.

– Bravo! Dette var virkelig godt arbeid! Oline Krogh klappet og smilte bredt. – Ja visst, det var jeg som plasserte ildraken under herr Lattmanns arm. Jeg beklager, herr Lattmann, egentlig trodde jeg at De var min mann! Hun lo og så bort på Henry Krogh, som så overrasket på henne. – Men det var så fryktelig mørkt. Hun smilte igjen, og nå var det John som klappet.

– Jeg er imponert, Maria. Nå, hvem er klar for en ny omgang?

De spilte et par ganger til, begge gangene var fru Krogh etterforsker, mens henholdsvis Amanda og herr Krogh var offer og herr Brinck og John drapsmenn. Da John ville fortsette, gjorde Gert Hanseth det klart at han hadde lekt ferdig for kvelden. Maria var ikke lei seg for det, til tross for at hun faktisk hadde hatt det morsomt da hun avslørte Oline Krogh som drapskvinne, var det ikke like spennende etter at den første forskrekkelsen hadde lagt seg.

De gikk alle inn i salongen, der Selma Holmegren trakk seg tilbake. Hun skyldte på hodepine og ville gå tidlig til sengs. Så snart hun hadde forsvunnet, slo kvinnene seg ned rundt et bord, mens mennene trakk seg tilbake i andre enden av rommet.

– Hørte dere hva som skjedde med fattigfogd Kramers datter? Susanne Drecker lente seg fortrolig fremover, og Maria hørte at fru Krogh snøftet en slags latter.

– Hun som måtte ta arbeid fordi hun avslo sin frier og ikke fikk andre tilbud? Amanda så undrende på frøken Drecker, som nikket alvorlig.

– Det viste seg at det ble vanskeligere å ta ordre enn hun hadde trodd, og hun havnet i munnhuggeri med hushovmesteren. Herren i huset tok selvsagt hushovmesterens side i saken, og nå er hun uten arbeid. Hun vil neppe få noe nytt med det første, herren hennes vil nok sørge for det.

– Men hvilke muligheter har hun da? Amanda så usikkert på de to kvinnene fra Christiania.

– Uten penger, og uten posisjon? Det er vel ikke mange, vil jeg tro. Oline Krogh vekslet blikk med Susanne Drecker. – Men det finnes herrer som er villige til å påta seg å forsørge en vakker kvinne, mot en passende gjenytelse, selvsagt. Hun hvisket lavt, så bare kvinnene skulle høre.

Maria kastet et usikkert blikk på mennene. De stod samlet ved vinduet og diskuterte jakt. De hadde ikke hørt et ord av kvinnenes samtale.

– Hva mener De? Amanda så vantro på fru Krogh.

– Jeg mener bare at det finnes etablissementer i Christiania hvor det bor unge kvinner som har kastet bort livet sitt ved å være egenrådige. De blir visitert av menn som har helt andre ting enn forpliktelser i tankene, menn som kun er ute etter å more seg. Fru Kroghs øyne lyste av sensasjonslyst, og Maria hørte at Amanda gispet forskrekket.

– Er frøken Kramer heldig, får en av dem interesse for henne, og hun kan ende opp som en holdt elskerinne i en leilighet. Er hun ikke så heldig … Fru Krogh løftet på et øyenbryn og lente seg tilbake i stolen.

– Men det kan da ikke være nødvendig? Hun må ha familie eller gamle venner som kan ta seg av henne? Maria så tvilende på fru Krogh.

– Da frøken Kramer avslo tilbudet om ekteskap, ble hun kastet ut av familiehjemmet. Faren var rasende på henne, og jeg har selv hørt ham benekte at hun er hans datter. Han er en bestemt mann, jeg tviler på om andre i familien tør å gå imot ham. Fru Krogh løftet øyenbrynene demonstrativt. Maria husket sitt eget møte med den hissige fattigfogden, og fant det ikke vanskelig å forstå at han var i stand til å slå hånden av sin egen datter.

– Ja, men likevel, det må da være andre? Amanda så sjokkert på fru Krogh.

– Jeg tror ingen av hennes venner føler behov for å strekke ut en hjelpende hånd. Hun valgte selv sin skjebne, mot sine venners råd, og nå må hun tåle å leve med konsekvensene. Hun hadde alltid høye tanker om seg selv. Fru Krogh ristet på hodet. – Til tross for manglende formue, trodde hun at hun var vakker nok til å finne en attraktiv ektemann etter eget valg. Hun tok tydeligvis feil! Hun himlet med øynene, og Maria slo blikket i gulvet. Det var tydelig at fru Krogh frydet seg over den unge kvinnens situasjon.

– Jeg finner det skammelig at ingen vil hjelpe henne, uansett hvor høye tanker hun har hatt om seg selv. Om hun var min venn, ville jeg ikke latt henne forfalle uten i det minste å forsøke å hjelpe henne. Maria forsøkte ikke å lyde anklagende, men så at de to kvinnene fra Christiania kastet raske blikk på hverandre.

– Jeg tror …, Susanne Drecker nølte, før hun fortsatte: – Jeg tror egentlig at jeg må få si meg enig. Kanskje jeg skal oppsøke henne når jeg kommer tilbake til Christiania? Hun så undrende på Maria, før hun vendte seg mot fru Krogh, som lot til å ha fått noe å tenke på.

– Det ville vært en nestekjærlig handling. Maria smilte imøtekommende til de to kvinnene, og Susanne Drecker så stolt tilbake på henne.

– Da tror jeg at jeg vil gjøre det. Jeg har god plass i min leilighet, og det kan være trivelig med selskap. Hun lente seg tilbake i stolen.

Fru Krogh holdt øye med frøken Drecker et øyeblikk, før hun rettet litt på håret og så bort på mennene i andre enden av rommet, tilsynelatende uinteressert. Maria mistenkte nok at hun ville forsøke å tale Susanne Drecker fra det så snart hun kunne, historien ville bli ødelagt hvis frøken Kramer ble reddet av en venninne. Det gjorde Maria opprørt, men hun ville ikke gå inn i noen slik diskusjon nå. Dette var Amandas selskap, og av hensyn til søsteren kunne hun ikke skape dårlig stemning. I stedet reiste hun seg fra stolen.

– Jeg kommer straks tilbake. Maria presset frem et smil, før hun gikk raskt ut av salongen.

Maria gikk til finstuen og bort til vinduet. Det hadde opphørt å snø, nå lå himmelen full av stjerner, og månen kastet et blått lys over havet.

– Nå, hva står De og grubler over?

Maria skvatt av Gert Hanseths stemme. Hun hadde ikke hørt ham komme, nå så hun omrisset av ham i vinduet idet han kom opp på siden av henne. Som vanlig gjorde han henne urolig, og hun unnlot med vilje å snu seg mot ham.

– Jeg nøt bare utsikten og stillheten. Noen ganger er ensomhet å foretrekke. Hun ville at han skulle oppfatte motviljen hennes, og det gjorde han nok også. Likevel ble han stående.

– Selskapet er fornøyelig, synes De ikke? Stemmen var blidere enn hun hadde forventet. – Jeg hadde ikke regnet med å more meg, men det gjør jeg virkelig. Han smilte bredt, og Maria så usikkert på ham. – Bare så leit å høre at De og Deres svigerinne ikke kommer overens. Jeg antar at De da kommer til å ekte Karl Lattmann? Han drakk av punsjen han hadde med seg, og Maria sukket. Det var tydelig at han var ute etter noe.

– Hva er det De sikter til? Hun så avventende på ham.

– Om bryllupsplanene bortfaller, og Deres svigerinne ikke lar Dem flytte tilbake til Svaneberg gods, hva gjør De da? Reiser til Christiania? Det siste mumlet han.

Maria trakk pusten dypt for å beherske seg. Han hadde tydeligvis overhørt kvinnenes samtale likevel.

– Mitt hjem er fortsatt Svaneberg gods. Om De har hørt noe annet, har De blitt forledet. Hun så kjølig på ham, og håpet at han ikke så hvor nervøs hun var. Med tanke på hvor uberegnelig Sigrid hadde vært i det siste, kunne det godt tenkes at han hadde rett i at hun kanskje ikke fikk flytte tilbake.

– Jeg beklager om jeg gjorde Dem opprørt, men det skyldes kun bekymring fra min side. Et ekteskap mellom Dem og herr Lattmann? Han ristet på hodet og så undrende på henne. – Ønsker De virkelig dette?

Om han forsøkte å fremstå som omsorgsfull, lyktes han ikke. Det lille smilet han ikke helt greide å skjule, tydet på at han visste noe, og det var tydelig at han verket etter å gjøre henne kjent med det.

Brått kjente Maria seg usikker, det var lenge siden hun hadde forstått at mannen ikke måtte undervurderes.

– Jeg kan forsikre Dem om at det er i tråd med mine ønsker. Hun så at han fikk et tilfreds uttrykk i ansiktet, og brått orket hun ikke å være alene med ham lenger. – Om De nå kan unnskylde meg? Kvinnene venter meg tilbake. Hun begynte å gå, men han stilte seg foran henne så hun måtte stanse.

– Jeg skulle hatt et ord med Deres forlovede, og ettersom han forlot salongen rett etter Dem, trodde jeg at han hadde gått for å møte Dem her. Jeg tok tydeligvis feil. Stemmen var hånlig. – Jeg håper ikke han deler frøken Holmegrens skjebne, og at han også har vært nødt til å gå til sengs? Han så skadefro på Maria.

Så det var dette han ruget på? Maria forsøkte å undertrykke ubehaget hun følte.

– Når jeg ser ham igjen, skal jeg gi beskjed om at De ønsker å tale med ham, herr Hanseth. Hun så strengt på ham og tok et skritt nærmere.

Han nølte, før han slapp henne forbi samtidig som han lo lavt. – Selvsagt, frøken Liene. Han bukket overdrevent høflig.

Maria hastet ut av rommet og tilbake til salongen.

Kvinnenes konversasjon dreide seg ikke lenger om frøken Kramer, men om madame Bibi og hennes dristige klesstil. Maria satte seg, men fulgte ikke med i samtalen. Hennes tanker var knyttet fullt og helt til det forhold at Karl ennå ikke hadde returnert. Kunne han ha gått for å trøste Selma Holmegren? Nei, nå var hun bare dum. Han kom helt sikkert snart tilbake, det var ingen grunn til bekymring. Men da det hadde gått enda ti minutter uten tegn til ham, reiste hun seg likevel og gikk ut i hallen.

Maria lukket døren bak seg og lyttet. Hun hørte bevegelser ovenpå, men det kunne være en tjener eller Gert Hanseth. Han hadde heller ikke kommet tilbake til salongen. Fra kjøkkenet hørte hun lyden av tjenestefolket som var i gang med å forberede kveldsmåltidet. Ellers ingenting. Hun kikket inn i dagligstuen, men der var det ingen. Igjen kastet hun et blikk opp trappen til andre etasje. Karl hadde vel aldri gått opp til Selmas værelse? Hun knyttet hendene hardt i hverandre. Burde hun gå opp og se? Det smekket i en dør, og Maria skvatt og smøg seg inntil veggen. En person kremtet, og snart hørte hun tunge skritt ned trappen. Gert Hanseth. Han var den siste hun ønsket å møte nå, og hun rygget bakover til hun kjente en dørklinke mot korsryggen. Uten å slippe trappen med blikket, smatt hun innenfor og lukket døren forsiktig igjen bak seg.

Hun lyttet til den fjerne lyden av Hanseths skritt som forsvant innover mot salongen, og visste at han ville ha frydet seg om han forstod hvor urolig hun hadde blitt av hans antydninger.

Maria rettet seg opp, luften var dunkel, og det luktet innestengt der inne. Hun måtte være i biblioteket. Brått lød et dempet fnis bak henne, og Maria virvlet rundt.